Prvohory
Abakus
Za nejstaršího prapradědečka prvních počítačů je považován abakus, počítací pomůcka založená na systému korálků , které na tyčkách či žlábcích kloužou nahoru a dolů. Evropan si při pohledu na abakus nejspíš vzpomene na svá dětská léta a první počítadlo. 
Vznik abakusu je skryt kdesi v šerém dávnověku - snad se objevil někdy před pěti tisíci lety v Malé Asii, odkud se postupem doby rozšířil na východ. Později se abakus objevuje v Řecku a Římě. Slovo abakus označovalo desku, která byla rozdělena na několik sloupců, ve kterých byly různé předměty (oblázky, mince, kuličky ap.). Jejich přeskupování z jednoho sloupce do druhého představovalo základní matematické operace. 
Později byl abakus zdokonalen abacisty (učenci západoevropské školy matematiky v letech 1000-1200 n.l.). Číně je abakus znám od 13. století pod jménem "suan - pâna" a je tvořen třinácti sloupci se dvěma korálky nahoře (ty znamenají nebe) a pěti korálky dole (reprezentujícími zemi). Existují ještě další dvě jeho modifikace - japonská a ruská. 
Japonci abakus převzali asi v 17. století, pojmenovali ho "soro Ban" a mírně si ho přizpůsobili - má jednadvacet sloupců s jedním korálkem nahoře a čtyřmi dole. Ruská verze abakusu se jmenuje "sčot" a pracuje se systémem deseti korálků v deseti rovnoběžných řadách. 
Abakus je na Dálném Východě stále populární - učí se s ním počítat děti ve školách v rámci povinné školní výuky a na mnoha místech se ještě zcela běžně používá v praxi. Jen pro zajímavost v roce 1946 se utkal Japonec Kiyoshu Matzukai, používající abakus, s elektronickým počítačem a po dvou dnech přesvědčivě vyhrál.
Druhohory
Význam logaritmů
Klíčovou roli sehrál v počítačové historii anglický matematik a filozof John Napier, když v roce 1614 zveřejnil své logaritmické tabulky. Tento objev umožňoval převést násobení a dělení, které bylo v té době velice komplikované, na sčítání a odčítání. Je ironií osudu, že Napier se nejvíce proslavil úplně jiným vynálezem, pro který se vžil název "Napierovy kosti". Těmito "kostmi" bylo vlastně deset hůlek, na kterých byla vyryta multiplační tabulka. S její pomocí bylo možno velice rychle násobit, za předpokladu, že alespoň jedno z násobených čísel bylo jednociferné.

Mechanické kalkulátory
Asi by bylo podivné, kdybych se na tomto místě nezmínil o snad nejvše-
strannějšímu umělci, vědci a vynálezci všech dob. Leonardo da Vinci byl také jedním z těch, kteří se pokoušeli přijít na kloub záhadě mechanické kalkulačky a dá se říci, že svým způsobem byl i úspěšný. Podle jeho poznámek a náčrtků byl dokonce před třiceti lety jeden takový přístroj sestaven.
Další mechanickou kalkulačku vynalezl v roce 1623 Wilhelm Schickard. Zdá se nicméně, že byly postaveny pouze dva prototypy, a ty se v současné době nacházejí neznámo kde. Zachovala se pouze dokumentace a náčrtky.
Úspěšnější byl Francouz Blaise Pascal, který vyrobil vlastní mechanickou kalkulačku v roce 1642, kdy mu bylo pouhých devatenáct let. Učinil tak prý kvůli svému otci, který byl výběrčím daní a trávil celé dny úmorným sčítáním dlouhatánských sloupců čísel. Pascal svou kalkulačku o rozměrech přibližně 51x10x7,5 cm zhotovil z kovu. S osmi číselníky se pohybovalo pomocí jakési jehly. Byla schopna pouze sčítat a odčítat, jakékoli další operace nezvládala. Roku 1649 dostal Pascal královské privilegium na výrobu. Bylo vyrobeno asi padesát různých exemplářů, které dnes většinou slouží coby exponáty ve významných muzeích (např. 1 exemplář se nachází v Zwingeru). 

Pascala následoval německý filozof matematik Gottfried Wilhelm von Leibniz, který v roce 1694 jeho vynález, s pomocí původních poznámek a náčrtků, zdokonalil, takže jeho tzv. krokový kalkulátor umožňoval kromě sčítání a odčítání také násobení, dělení a druhou odmocninu. Leibniz toho dosáhl, když nahradil původní jednoduché ploché ozubené kolo, které bylo srdcem celého mechanismu, ozubeným válcem. Tento válec, na kterém byly umístěny kovové kolíčky v podstatě stejným způsobem jako např. u flašinetu, reprezentoval jakýsi pevný program, který se měnil s výměnou tohoto válce. Tento systém nebyl překonán téměř do druhé poloviny 19. století.
První opravdu hromadně vyráběnou a používanou kalkulačku vynalezl v roce 1820 Thomas de Colmar. Tento přístroj, nazývaný Aritmometr, uměl čtyři základní matematické operace - sčítání, odčítání, násobení a dělení. Vyráběl se v mnoha variantách a díky své všestrannosti byl hojně používán až do první světové války. Mechanické kalkulátory (např. kalkulátory značky Merchant, které používaly za druhé světové války američtí vědci pracující na vývoji atomové pumy) se udržely jak ve výrobě, tak i v praxi až do šedesátých let tohoto století, kdy byly nahrazeny nejdříve elektrickými kalkulačkami a posléze elektronickými počítači.

Využití děrných štítků
Důlní inženýr Hermann Hollerith, syn německého vystěhovalce z Pfalze, vyvinul v USA elektromagnetický třídící a počítací stroj pro vyhodnocování děrných štítků. Již v roce 1805 použil děrné štítky francouzský tkadlec hedvábí Joseph-Marie Jacquard. Řídil jimi chod tkacího stavu. Hollerith rozšířil pole působnosti děrného štítku i do oblasti paměti, jejíž záznam je možno číst pomocí stroje. Tento způsob komunikace s počítačem použil v roce 1889, když se snažil vyřešit problém, který se ve Spojených státech objevil v souvislosti s pravidelných sčítáním lidu. Zpracování výsledků předchozího sčítání lidu, které proběhlo v roce 1880, zabralo totiž sedm let a vznikly vážné obavy, že kvůli přírůstku obyvatelstva bude ta táž operace po novém sčítání lidu trvat celé desetiletí. Jestliže Babbage používal děrné štítky k programování svého stroje, Hollerith je využíval jako nosiče dat, která potřeboval zpracovat.
Podnícen prý Johnem Shawem Billingsem přišel na myšlenku opatřovat sčítací lístky v jednotlivých dotazníkových políčkách v případě kladné odpovědi otvory místo psanými znaky. Pro děrování vymyslel vlastní děrovací přístroj. Aby mohl takto nashromážděná data číst, zkonstruoval Hollerith elektrický přístroj, vybavený ohledávacími kontakty. Po vložení děrného štítku do tohoto přístroje spojí kontakty proudový obvod při průchodu každého otvoru. Proudovému obvodu je přiřazeno elektromagnetické počítadlo, které se posune vždy o jeden krok při průchodu jednoho proudového impulsu z kontaktu. Sčítání lidu s použitím děrných štítků trvalo místo předpokládaných deseti let tentokrát pouhých šest týdnů. Navíc nebylo použití děrných štítků jednorázové. Kromě zpracovaných dat sloužily i k jejich uchovávání a napomáhaly k redukci početních chyb. Hollerith uvedl svoji čtečku děrných štítků na trh a dlužno podotknout, že tento systém se používal v podstatě na celém světě i ve druhé polovině 20. století.
V roce 1909 probíhaly přípravy na zavádění Hollerithových počítacích zařízení pro německé sčítaní lidu v roce 1910. Současně se také již instalovala první děrnoštítková zařízení na sběr a zpracování dat. Jedno z prvních velkých zařízení tohoto druhu bylo uvedeno do provozu v roce 1911 v továrně firmy Bayer v Leverkusenu. Děrnoštítkové zařízení sestávalo v základním vybavení z děrovačky štítků, zkoušečů, třídících jednotek a tabelátorů. Na děrovači byla data děrována ručně. Ke kontrole se děrný štítek zakládal do zkoušecího stroje, do kterého se znovu vkládala tatáž data a porovnávala se, zda byl štítek správně děrován. Třídící strojové jednotky byly sestaveny z ohmatávacího čidla a maximálně 13 odkládacích přihrádek; 12 z nich bylo určeno pro štítky děrované v některém ze sloupců a 1 pro štítky neděrované. V ohledávacích místech byly proti tříděnému sloupci nastaveny citlivé kartáčky, jež ovlivňovali odkládaní štítků do odpovídajících přihrádek. Při vícenásobném třídění byly potřebné další v sérii zapojené jednotky (např. pro čísla kont nebo ročníky). Tabelátor je v principu mechanická sčítačka s ozubenými kolečky a vícemístným elektromagnetickým ukazatelem. Později přistupovala různá zapisovací zařízení. Další vývoj přinesl četné doplňující strojní jednotky jako zakladače štítků, součtové děrovače, kalkulační děrovače a aritmetické jednotky. 

Třetihory
Babbageův analytický stroj
Člověkem, který si vůbec jako první dokázal představit počítač v dnešním slova smyslu, byl okolo poloviny minulého století Charles Babbage, profesor matematiky v Oxfordu. Udolán nekonečným množstvím chyb ve výpočtech, které prováděl pro Královskou astronomickou společnost, rozhodl se počítat pomocí automatických strojů poháněných parou. Už v roce 1812 si všiml, že přístroje nejlépe a v podstatě bezchybně plní opakující se stereotypní operace. A matematika je často na takových opakovaných jednoduchých krocích založena. V roce 1822 se tedy začal zabývat konstrukcemi parních počítacích strojů a v roce 1833 předvedl švédské akademii návrh stroje na řešení diferenciálních rovnic. Kdyby byl tento stroj skutečně realizován, byla by to parou poháněná obluda velká jako lokomotiva, využívající vymoženosti průmyslové revoluce - mechanických převodů, čepů, ozubených válců, hřídelí apod. Babbage počítal s tím, že by jeho diferenciální stroj měl na ozubeném válci stanoven pevný program, podle kterého by prováděl zadané matematické operace a zároveň by i automaticky tiskl výsledky. Plných deset let života věnoval anglický vědec svému vynálezu. Potom jeho pozornost zcela zaujala myšlenka, vytvořit stroj, který by měl univerzální uplatnění a jehož využití by nebylo omezeno jenom na určitou oblast.
Pod názvem analytický stroj tak roku 1848 začal vznikat všeobecně použitelný počítač pracující na mechanické bázi který znamenal naprostý převrat a který předurčil základní rysy moderních výpočetních systémů. Nejbližším matematikovým spolupracovníkem přitom byla kupodivu žena, v té době věc naprosto nevídaná a málem nepředstavitelná. Byla jí dcera anglického básníka lorda Gordona Byrona Augusta Ada, kněžna z Lovelace. Pomáhala Babbageovi s kontrolou a přepracováním plánů analytického stroje a správou finančních prostředků poskytnutých britskou vládou. Plnila také poslání jakéhosi tiskového mluvčího a snažila se veřejnosti přiblížit možnosti a význam Babbageova stroje. Díky svým mimořádným znalostem konstrukce a funkcí stroje pro něj také mohla sestavit seznamy instrukcí, čímž se de facto stala první ženou - programátorkou. Na počest táto výjimečné ženy pojmenovalo americké ministerstvo obrany nový programovací jazyk ADA.
Tento grandiózní analytický stroj nebyl nikdy plně realizován, nedokončil ho ani Babbageův syn, který se o to pokoušel v letech 1880-1910. Kdyby k tomu přece došlo, sestával by se z více než padesáti tisíc součástek. Mezi ně patřilo i čtecí zařízení pro zadávání pracovních instrukcí zakódovaných na děrových štítcích, "sklad"(paměť) o kapacitě jednoho tisíce až padesátimístných čísel, "mlýn"(řídící procesor) umožňující skládání instrukcí v jakémkoliv pořadí a výstupní zařízení zajišťující tisk výsledků. Nutno dodat, že nápad s děrnými štítky nepocházel z Babbageovy hlavy. Této metody se již nějakou dobu předtím užívalo na Jacquardových tkalcovských stavech (pojmenovaných po svém vynálezci Josephu-Marie Jaquardovi), které automaticky tkaly i složité vzory vyražené podle čtverečkového rastru na děrných štítcích. 

Čtvrtohory
1 .generace
Znaky první generace
První generace počítačů, pojem který se začal používat o mnoho let později, se od dalších generací odlišuje následujícími charakteristickými rysy. V první řadě nelze opomenout fakt, že operační instrukce byly "šity" vždy na objednávku, přesně na míru, podle toho, jaký specifický úkol měl ten který počítač plnit. Neexistoval žádný software alespoň minimálně sjednocený, ale každý jednotlivý počítač měl svůj vlastní program zakódovaný v konkrétním strojovém kódu, který byl uložen převážně na přenosných médiích.Z tohoto důvodu bylo programování velice obtížné a navíc tím byla omezena rychlost a všestranná použitelnost všech počítačů. Počítač mohla používat vždy pouze jedna osoba, nikdy ne více lidí najednou. Hlavní paměť měla, počítáno v dnešním měřítku méně než 1 000 bajtů a 40 až 50 kilobajtů umístěných na pevném (nevyměnitelném) otáčivém válci. Vstupy a výstupy byly prováděny pouze pomocí děrných štítků a papírové pásky rychlostí několika set znaků za sekundu na vstupu a rychlostí do třiceti znaků na výstupu. Posledním rysem zde zmíněným (ale nikoli posledním absolutně) je používání specifických součástek, které se už u dnešní výpočetní techniky nenacházejí.Jsou jimi například magnetické bubny sloužící pro uchování dat a elektronky. Především elektronky jsou odpovědné za ohromující rozměry počítačů této generace a podle moderních měřítek byly relativně nespolehlivé. Bylo zcela běžné, že počítač byl i celý jeden den z týdne mimo provoz, jenom aby mohla být provedena pravidelná údržba. O tu se staral rozsáhlý tým inženýrů, kteří nedělali nic jiného, než měnili elektronky, čistili a seřizovali zařízení na papírovou pásku a děrné štítky ap. 
Vývoj za II. sv. války
Druhá světová válka byla snad tou nejstrašnější tragédií v historii lidstva. Zahynulo v ní několik desítek miliónů vojáků i civilistů, další milióny lidí si s sebou až do konce života nesly a někteří si ještě stále nesou, její stigma v podobě trvalých následků psychických i fyzických. Je nicméně nepopiratelným faktem, že během tohoto válečného konfliktu došlo k ohromnému skoku věky kupředu (za příklad může třeba sloužit výroba gumy, která byla za války považována za strategickou surovinu). 
Také počítačům začaly vlády na počátku druhé světové války věnovat nebývalou pozornost. Zvýšená podpora vývoje výpočetní techniky a jejího potenciálního využití podstatným způsobem urychlila technický pokrok. Závod s časem o co nejlepší a nejvšestrannější počítač se odehrával nejenom ve Spojených státech a ve Velké Británii, ale samozřejmě i v nacistickém Německu. Zvláštní skupinou výpočetních systémů té doby byly šifrovací a dešifrovací stroje, které si vynutily válečné okolnosti.

Z1 a Z2
V Německu vyrobil Konrad Zuse a Helmut Schreyer v roce 1938 prototyp mechanického binárního programovatelného kalkulátoru. Ten se původně jmenoval V1, ale, stejně jako u všech jeho následovníků, bylo po válce zpětně zaměněno písmeno "V" za písmeno "Z", takže se jedná o kalkulátor Z1, Z2 atd. Z1 pracuje s čísly s plovoucí desetinnou čárkou, které mají šestnáctibitovou mantisu, sedmibitový exponent a znaménkový bit. Pro realizaci vlastní paměti jsou celkem úspěšně použity kluzné kovové díly, ale aritmetická jednotka už tak dobrá není. V roce 1939 už Zuse se Schreyerem vyvíjejí Z2, který spojuje osvědčenou paměť a novou reléovou aritmetickou jednotku. Kvůli Zuseovu odvedení k vojsku se ale práce na projektu na jeden rok zastavují. 

Model 1 Relay Calculator
V lednu 1940 dokončují Samuel Williams a George Stibitz v Bellových laboratořích kalkulátor, který se schopen pracovat s komplexními čísly. Pojmenovali ho vskutku "originálně" - Complex Number Calculator, později známý jako Model I Relay Calculator. V logických částech jsou použity telefonní přepínače. Čísla zadávaná v kódu BCD plu 3, to znamená, že 0 je reprezentována pomocí binárního kódu jako 0011, 1 je zastoupena 0100 a tak dále až po 1100 pro 9. Tento systém vyžaduje nižší počet relé než původní stroj bez BCD. Kalkulátor je dále vybaven třemi "dálkovými" klávesnicemi, z nichž každá se nachází v jiné části budovy. Používat více klávesnic nejednou nicméně nelze, výsledky se ale naštěstí automaticky zobrazují u aktuálně používané klávesnice, takže uživatel nemusí chaoticky běhat po budově a hledat, na kterém výstupu má výsledky tentokrát. 
ABC
Léto roku 1914 se zapsalo do dějin výpočetní techniky především díky tomu, že John V. Atanasoff a Clifford Berry dokončil speciální kalkulátor na řešení souběžných lineárních rovnic, později nazvaný ABC (Atanasoff-Berry Computer). Jako primární paměť měl šedesát padesátibitových slov uložených v podobě kondenzátorů na dvou otáčivých bubnech. Svojí podstatou se jednalo o předchůdce dnešních dynamických pamětí včetně podmínky realizace obnovovacích cyklů. Taktovací kmitočet byl 60 Hz, pro lepší představu - součet trval celou jednu sekundu. Sekundární paměť používá děrné štítky, ve kterých ve skutečnosti dírky nejsou vyraženy, ale vypáleny. Množství chyb v tomto systému se nikdy nepodařilo snížit pod 0,001%, což nebylo příliš povzbudivé. Po vstupu Spojených států do války Atanasoff opouští Iowa State University, a tím končí i jeho účast na vývoji digitálních počítačů.

Z3
12. května 1941, s částečnou podporou Německého výzkumného ústavu pro letectví a námořnictvo, dokončuje Zuse svůj digitální programový automat V3, později přejmenován na Z3, první fungující programovatelný kalkulátor na světě, který pracoval naprosto bezchybně. Pracuje s čísly s plovoucí desetinnou čárkou, které mají až čtrnáctibitovou mantisu, sedmibitové exponenty a znaménkový bit. Jeho paměť obsáhne 64 těchto čísel, na což potřebuje přes 1400 relé která fungovala jako bistabilní spínací prvky, dalších 1200 jich je v aritmetické a řídící jednotce. Hodnoty čísel byly vkládány dekadicky pomocí klávesnice. Jako výstup dat byly vypočtené výsledky zobrazeny na světelném poli. Počítačová program byl naděrován na filmovém pásku, tvořeném kinofilmem. Rozvětvení programového procesu nebyla zatím možná. Vedle čtyř základních početních operací (sčítání, odčítání, násobení a dělení) ovládal počítač násobení pevně danými faktory a určování kvadratických kořenů. Z3 zvládá tři až čtyři součty za sekundu, na násobení, dělení a určení kořenů kvadratické rovnice potřebuje tři až pět vteřin. Je velice diskutabilní, zda si vůbec zaslouží označení prototyp - se svou malou pamětí se vůbec nehodí na řešení rovnic, kvůli němuž se původně Německý výzkumný ústav angažoval. . Zuse postavil svůj počítač ponejvíce ze starých telefonních relé a různého starého materiálu. Ihned po ukončení Z3 začal Zuse pracovat na vývoji nového počítače - modelu Z4. 

Harvard Mark I.
V podstatě ve stejné době, kdy na válečných polích došlo k naklonění vah ve prospěch spojenců, začali i spojenečtí vědci získávat úspěchy na poli vývoje výpočetní techniky. V lednu 1943 Howard H. Aiken a jeho spolupracovníci na Harvardské univerzitě (Cambridge, Massachutssetts), podporováni IBM, uvedli do provozu první široce známý programovatelný elektromechanický kalkulátor - ASCC Mark I. (Automatic Sequence-Contorled Calculator Mark I.), také nazývaný Harvard Mark I., na kterém pracovali již od roku 1939. Aiken tím završil Zuseovo úsilí a stal se tím, čím byl o 300 let dříve Blaise Pascal, když úspěšně zkonstruoval první obecně známou mechanickou kalkulačku hned po téměř neznámém Schickardově prototypu.
A jak vypadal a co uměl tento "báječný vynález"? Byl dlouhý téměř šestnáct metrů, vážil pět tun a celkem obsahoval na třičtvrtě miliónu součástek a něco málo přes 800 kilometrů drátových spojů. Mark I. byl elektronický reléový počítač, to znamená, že používal elektrických impulsů k tomu, aby hýbal s mechanickými částmi. Byl pomalý (tři až pět sekund na početní operaci). Aritmetika pracuje s pevnou desetinnou čárkou, pomocí výměnných desek je možno určovat počet desetinných míst. Příslušenství vstupu a výstupu zahrnuje čtečku a děrovačku děrných štítků, čtečku papírových pásek a několik tiskáren (psacích strojů). Každá ze šedesáti sérií otáčivých přepínačů může být použita jako pevný registr. Program si Mark I. načítal z jedné papírové pásky, data potom z papírových pásek, děrných štítků nebo z pevných registrů (nepřipouštěl však podmíněné skoky). Jeho paměť byla založena na využití zbytkového náboje na stínítku CRT po dopadu elektronového paprsku, což je relativně dost nespolehlivé, ale poměrně levné a celistvější než cokoliv předtím. V následujících letech byl Mark I. mírně pozměněn tím, že připouští přechod mezi programovými páskami. Realizoval tedy jakýsi druh podmíněného podprogramového volání. Další úprava umožnila přidat podprogramy na výměnných deskách , které byly vyvolatelné z programu na papírové pásce.

Heath Robinson
V dubnu 1943 zkonstruoval Marx Newman a Wynn Williams se spolupracovníky v anglickém Bletchly počítač nazvaný po britském kreslíři karikatur moderních strojů Heath Robinson. Není to univerzální počítač, ale specializovaný dešifrovací stroj používající kombinovanou elektronickou e reléovou logiku. Data jsou načítána opticky fantastickou rychlostí 2 000 znaků za sekundu ze dvou smyček papírové pásky. Vznik a fungování tohoto dešifrovacího stroje i jeho následovníků (pro změnu pojmenovaných po londýnských pověstech, ale stále se jménem Robinson v názvu) bylo po léta obklopeno tajemstvím, které se dodnes plně nerozptýlilo. V srpnu 1943 dokončili Williams a Stibnitz reléový interpolátor (Relay Interpolator), programovatelný kalkulátor. Program a data se opět načítají z papírových pásek. Novinkou nicméně je jiné vyjádření čísel - pro větší spolehlivost jsou vyjádřena pomocí sedmi relé. Prosinec 1943 se stává měsícem "narození" prvního prototypu ze série Colossus. Tento následovník série "Robinsonů" se plně elektronický, jeho logika je postavena na 2400 elektronkách, každá z pěti čteček papírové pásky pracuje rychlostí 5 000 znaků za sekundu.

Z4
Na přelomu let 1944 a 1945 už začíná být celkem všem jasné, jak dopadne druhá světová válka. Tak jak postupovala fronta musel Zuse několikrát svou práci přerušit, až ji byl nucen nakonec zcela opustit. V mezičase nicméně stačil téměř dokončit svůj V4, respektive Z4, který se podobá jeho dřívějším návrhům. Paměť je u Z4 řešena v podstatě stejně jako mechanická paměť Z1 a obsáhne až 1 000 slov po čtyřiadvaceti bitech, které dohromady zabírají méně než jeden metr krychlový. Pokud by byla použita relé, zaplnila by paměť celou jednu rozsáhlou místnost. Při náletu v roce 1943 byl Z3 zničen, ale nedokončený Z4 (uvedení do provozu se dočkal až v roce 1950) uložený ve sklepě přežil válku bez poškození. Ještě v roce 1945 Zuse definuje programovací jazyk Plankalkul. 

ENIAC
Jméno ENIAC je vlastně slovo složené z prvních písmen úplného názvu Eletronic Numerator, Integrator, Analyzer, and Computer (některé zdroje uvádějí Calculator místo slova Computer). Jako čistě válečný projekt byl do jisté míry uspěchaný a nepropracovaný. Už na jaře 1944 bylo mnoha lidem pracujícím na ENIACu jasné, že existuje řada možností, jak ho vylepšit a zjednodušit, a to zvláště v procesu programování a zapojení drátových spojů. Nakonec byla většina těchto nápadů využita při stavbě EDVACu.
Rodištěm ENIACu se stala Moore School of Electrical Engineering, část univerzity of Pennsylvania ve Filadelfii, kde se realizoval tajný projekt Balistických laboratoří americké armády - ty měly v úmyslu postavit počítač využitelný při sestavování dělostřeleckých zaměřovacích tabulek. Již u tohoto projektu se objevily dva základní problémy, se kterými se jeho tvůrci potýkali i později, a to nesplnění časového plánu a překročení rozpočtu - ENIAC nebyl hotov ani do konce druhé světové války, přestože měl být nasazen již v jejím průběhu, a původně plánované náklady byly překročeny o 225 %.
    Oproti živým tvorům, kde platí, že matka je vždy jistá, ale otec nejistý, se dá o ENIACu říci pravý opak. Otcové jsou jistí (a hned i několik), ale po matce ani památky. Mezi ty nejvýznamnější "tatínky" patří John W. Masuchly, John Presper Eckert a John von Neumann. Mauchly (1907-1980) a Eckert (1919-1995) byli oba elektro- inženýři, von Neumann (1903-1957) vynikající matematik. Jejich spolupráce se samozřejmě neobešla bez problémů, přičemž se nejzávažněji projevil rozdílný přístup ke sdílení informací. Zatímco inženýři své nápady obvykle nezveřejňují před jejich konkrétním využitím, matematici je často nechávají kolovat mezi svými kolegy a vděčně přijímají jejich připomínky. Obě strany projevily pramalou toleranci ke svým diametrálně odlišným zvykům, takže zákonitě musely následovat silné, navíc svědomitě živelné neshody.
    ENIAC obsahoval 17 468 elektronek a kolem pěti miliónů pájených spojů, vážil kolem 30 tun a zabíral plochu asi 310 m2. Jeho spotřeba elektrické energie se pohybovala okolo 140 kW (tolik tehdy potřebovala na své osvětlení značná část Filadelfie). ENIAC se dělil na třicet nezávislých jednotek, z nichž dvacet bylo označováno jako akumulátory, přičemž v každé bylo, za použití deseti bitů pro každou číslici, uloženo deseticiferné číslo. Ke každému akumulátoru byl též připojen elektrický obvod, pomocí kterého putovala čísla ze sběrnice a naopak. Akumulátory a ostatní jednotky byly připojeny několika drátovými spoji a sadu "programovatelných" drátových spojů. která měly zajistit synchronizaci celého zařízení. ENIAC, jako stroj počítající v desítkové soustavě, používal číslice od nuly do devíti definované v akumulátoru jako určité konfigurace elektrických obvodů (prstencové počitadlo). Vzhledem ke snaze o maximální rychlost některých aritmetických operací měl ENIAC zabudováno jedno specializované zařízení určené pouze k násobení (to trvalo přibližně tři milisekundy) a jedno zařízení určené pouze d k dělení a výpočtu druhé odmocniny. Multiplikátor pracoval při násobení jednociferných čísel na principu registrové matice a pro násobení navazujících čísel disponoval též přídavným řídícím obvodem. Stejně jako Harward Mark I. měl Eniac pevné registry. 104 dvanácticiferných pevných registrů tvořilo skupinu nazvanou "tabulka funkcí". Se stem těchto registrů mohly sběrnice přímo komunikovat prostřednictvím dvouciferných čísel, zbývající čtyři registry byly určeny k interpolacím. Taktovací kmitočet ENIACu byl 100kHz.
    ENIAC byl řízen pomocí řady elektronických impulsů - každá z jeho jednotek byla schopna vyslat řídící impuls, kterým se zahájil výpočet v jedné nebo více dalších jednotkách. Vysílání impulsů do programovacích spojů řídila hlavní jednotka, která zároveň mohla provádět i iterace výpočtů. To znamená. že "počítačový program" se v principu sestával z ručního přepojování drátěných spojů mezi jednotlivými jednotkami tak, aby se docílilo požadovaného pořadí operací. Speciální kabelové můstky dodávaly těmto spojům jakési zdání systémů, ale přesto všechno nebylo programování ENIACu jednoduchou záležitostí. Problém, jaký programování představovalo, se poněkud zjednodušil použitím jednotky nazvané Mater Programmer navržené tak, aby realizovala uvnitř umístěné smyčky. Této jednotce odpovídá v moderních programovacích jazycích instrukce FOR - NEXT. Díky tomu, že různé jednotky mohly informace zpracovávat současně, byl ENIAC schopen provádět více výpočtů současně. Programátoři se však snažili takové využívání ENIACu vyloučit - jeho spolehlivost byla sice imponující, ale ne neomezená. Během vývoje ENIACu přišli inženýři a matematikové (určitě se podílely i ženy, které ENIAC "programovaly", tedy připojovaly drátové spoje) na to, že s určitými mírnými odchylkami jsou schopni provádět podmíněný příkaz, kterému v moderních programovacích jazycích odpovídá příkaz IF - THEN. Řídící signály na ENIACu se v podstatě shodovaly se signály datovými . obojí byly typicky dva mikrosekundové pulsy v desetimikrosekundových intervalech. Díky tomu mohly být operace ENIACu řízeny také na základě obsahu přenášených dat připojením datové linky jiného akumulátoru (tzv. datově citlivé operace). Přes komplikovanější implementaci tohoto principu byl ENIAC zřejmě prvním elektronickým strojem podporujícím podmíněnou instrukci. Základní funkce ENIACu zajišťovalo i několik dalších jednotek. Tři převodní tabulky funkcí a jejich přidružené konstantní vysílače doručovaly určitá čísla vybraná z tabulky, která byla manuálně vložena přes systém číselníků, vstup a výstup dat zajišťovaly čtečky a děrovačky děrných štítků a tiskárny IBM.
V srpnu 1948 byl ENIAC zdokonalen zásluhou Richarda F. Clipera z Balistických laboratoří a Nicolase Metropolise z Los Alamos, když každá jednotlivá operace dostala svůj vlastní pevný kabel. Místo přepojování se používala nová konvertovací jednotka umožňující vyvolání spoje podpůrným programem. Díky tomu už vložení nového programu netrvalo několik dní, ale jenom několik hodin. Někdy se hovoří o tom, že tento zásah přeměnil ENIAC na počítač s uloženým programem. Nelze ovšem ztrácet ze zřetele ten fakt, že programová paměť byla neustále určena pouze ke čtení (read only). ENIAC byl vlastně úplně první stroj na světě, který měl veškeré architektonické rysy moderních počítačů.

EDVAC
Rok 1945 se stává "rokem velkých počítačů" - v červnu maďarsko-americký matematik a chemik John von Neumann navrhl a popsal koncepci prvního počítače s uloženým programem, který byl později postaven pod názvem EDVAC (Electronic Discrete Variable Automatic Computer). Tím dal základ dnes běžně používanému pojmu "počítač s von Neumannovou architekturou". 
U tohoto přístroje jsou postup programu stejně jako data, která mají být zpracována, kódovány a uloženy do paměti počítače. Program, sestávající se ze sledu jednotlivých příkazů, obsahuje podmíněné příkazy, které umožňují zpětná a dopředná rozvětvení. Každý programový příkaz může být strojem změněn jako každý jiný operand. Tímto způsobem práce předstihuje tento stroj všechny dosavadní počítače. 

Harvard Mark II.
Aiken a jeho tým se zasloužili o narození dalšího "Marka" (v září 1949), tentokrát to byl Harvard Mark III. Tento počítač měl datové paměti a paměti na instrukce na oddělených magnetických bubnech, přičemž centrální procesorová jednotka (CPU) mohla ovládat pouze některý z datových bubnů. Zbylé sloužily coby sekundární paměť. Celková kapacita paměti byla 4 000 instrukcí a 350 16bitových slov na hlavních datových bubnech, další 4 000 slov se vyskytovaly v sekundární paměti. Data a programy byly vkládány pomocí magnetické pásky. Počítač dohromady obsahoval něco přes 5 000 elektronek, 2 000 relé a 1 300 diod. Výstup dat obstarávalo pět magnetickou páskou řízených psacích strojů. Při hodinové frekvenci 28 kHz potřeboval MARK III. pro sčítání pouze 4 milisekundy a pro násobení 12 milisekund. Další Aikenovou konstrukcí byl první plně elektronkami osazený počítač MARK IV. 

IBM 604
Na podzim 1948 představila IBM svůj programovatelný elektronkový kalkulátor IBM 604, který měl program uložen na výměnné desce. Od tohoto okamžiku mají stabilně uložený program i všechny ostatní počítače. Tento typ (IBM 604) byl schopen přečíst děrný štítek, během 80 milisekund provést až 60 aritmetických operací a vyděrovat výsledek na tentýž štítek. 

Whirlwind
Během let 1948-1951 vznikl na MIT (Massachusetts Technical Institute) postupně Whirlwind, který pro Úřad amerického námořnictva pro výzkum a vynálezy se svým týmem zkonstruoval Jay W. Forrester. V původní podobě (během uvedených let se neustále zdokonaloval) měl 3 300 elektronek a 8 900 krystalových diod a zabíral plochu o rozloze 775 m2. CRT paměť (Cathode Ray Tube Memory) a kapacitě 2 048 16bitových slov spotřebovala každý měsíc elektronky v hodnotě 32 tisíc dolarů. Whirlwind prováděl v průměru půl milionu součtů a padesát tisíc součinů za sekundu.
Na jaře 1949 Jay W. Forrester zkonstruoval paměť založenou na principu magnetických jader s drátovou mřížkou pro adresaci jádra v podobě, v jaké byly později tyto paměti běžně používány. V letech 1952-1953 tato paměť nahradila u Whirlwidu původní paměť CRT a vyřadila z konkurenčního boje ostatní typy pamětí.

EDSAC
Během let 1948-1951 vznikl na MIT (Massachusetts Technical Institute) postupně Whirlwind, který pro Úřad amerického námořnictva pro výzkum a vynálezy se svým týmem zkonstruoval Jay W. Forrester. V původní podobě (během uvedených let se neustále zdokonaloval) měl 3 300 elektronek a 8 900 krystalových diod a zabíral plochu o rozloze 775 m2. CRT paměť (Cathode Ray Tube Memory) a kapacitě 2 048 16bitových slov spotřebovala každý měsíc elektronky v hodnotě 32 tisíc dolarů. Whirlwind prováděl v průměru půl milionu součtů a padesát tisíc součinů za sekundu.
Na jaře 1949 Jay W. Forrester zkonstruoval paměť založenou na principu magnetických jader s drátovou mřížkou pro adresaci jádra v podobě, v jaké byly později tyto paměti běžně používány. V letech 1952-1953 tato paměť nahradila u Whirlwidu původní paměť CRT a vyřadila z konkurenčního boje ostatní typy pamětí.

BINAC
V srpnu 1979 byl pro americké letectvo dokončen BINAC (Binary Automatic Computer). Opět se jednalo o první počítač svého druhu - měl zdvojené procesory, z nichž každý tvořilo okolo 700 elektronek o kapacitě 512 32bitových slov. Každý procesor zabíral plochu pouhých čtyř čtverečních stop (1,24 m2) a mohl provádět 3 500 součtů nebo 1 000 součinů za sekundu. BINAC měl dost smůlu, protože jeho tvůrci Presper Eckert a John W. Mauchly - se už v duchu obírali myšlenkami na budoucí UNIVAC (Universal Automatic Computer), a proto nevěnovali dostatečnou pozornost spolehlivosti jednotlivých procesorů. Jejich zdvojení však dokázalo do jisté míry tuto nevýhodu kompenzovat.

Harvard Mark III.
Aiken a jeho tým se zasloužili o narození dalšího "Marka" (v září 1949), tentokrát to byl Harvard Mark III. Tento počítač měl datové paměti a paměti na instrukce na oddělených magnetických bubnech, přičemž centrální procesorová jednotka (CPU) mohla ovládat pouze některý z datových bubnů. Zbylé sloužily coby sekundární paměť. Celková kapacita paměti byla 4 000 instrukcí a 350 16bitových slov na hlavních datových bubnech, další 4 000 slov se vyskytovaly v sekundární paměti. Data a programy byly vkládány pomocí magnetické pásky. Počítač dohromady obsahoval něco přes 5 000 elektronek, 2 000 relé a 1 300 diod. Výstup dat obstarávalo pět magnetickou páskou řízených psacích strojů. Při hodinové frekvenci 28 kHz potřeboval MARK III. pro sčítání pouze 4 milisekundy a pro násobení 12 milisekund. Další Aikenovou konstrukcí byl první plně elektronkami osazený počítač MARK IV. 

Pilot ACE
V květnu 1950 byl v Národních fyzikálních laboratořích v anglickém Teddingtonu dokončen Pilot ACE (nosný projekt pro Automatic Computing Engine). Hlavní ultrasonická paměť sestávala z 200 oddělených ultrasonických částí, z čehož vyplývala lepší adresovatelnost než u jiných strojů s takovým typem paměti. Přídavná skupina ultrasonických pamětí s malým zpožděním (short delay lines) sloužila jako registry. Většina operací potom sestávala prostě ze směrování čísla nebo řady čísel z jedné "delay line" do druhé. Vstupy a výstupy zajišťovaly již tradičně čtečky a děrovačky štítků. Jako sekundární paměť byl k hlavní paměti později přidán elektromagnetický buben. 

SEAC
V téže době byl pro potřeby Amerického národního normovacího úřadu ve Washingtonu dokončen SEAC (Standards Eastern Automatic Computer). V zájmu urychlené implementace měl SEAC velice jednoduchou konstrukci. Ultrasonické paměti obsahovaly 512 45-bitových slov, místo části nespolehlivých elektronek bylo použito dvanáct tisíc nových germaniových diod. 

SWAC
V červenci 1950, byl v Los Angeles zprovozněn západní protějšek SEACu, SWAC (Standards Western Automatic Computer), nejrychlejší počítač té doby na Zemi - součet mu trval závratných 64 mikrosekund. Přitom byl ještě v létě 1941 za největší výkřik techniky považován speciální kalkulátor na řešení souběžných lineárních rovnic, později nazvaný ABC (Atanasoff-Berry Computer), kterému součet trval celou jednu sekundu. Paměť SWACu, tvořená Wiliamsovými elektronkami, však byla poněkud problematická vzhledem ke kontaminaci fosforových vrstev elektronek cupaninou, ke které došlo v mateřské továrně. Funkční část paměti o kapacitě 256 37-bitových slov samozřejmě nepostačovala, a proto k ní byl později přidán magnetický buben. 

UNIVAC
Eckert a Mauchly dokončili v březnu 1951 UNIVAC - první počítač ve pojených státech, který si mohl kdokoli (kdo na to měl) zakoupit. Ultrasonická paměť měla kapacitu tisíc dvanácticiferných slov a umožňovala provádění 8 333 součtů či 555 součinů za sekundu. Jako sekundární paměť byly použity magnetické pásky z poniklovaného bronzu o šířce 1,27 centimetru, které na každých 2,5 centimetrech délky uchovávaly 128 znaků. 

LEO I.
Lyonské společnosti (Lyon Company) se konečně vrátila její podpora EDSACu, když díky jejím financím vznikl na podzim roku 1951 jemu velice podobný a na něm založený LEO I (Lyons Electronic Office I). Zasloužili se o to především T. Raymond Thompson a John Simmons. Ultrasonická paměť "prvního lva" byla čtyřikrát větší než u EDSACu a byla u ní odstraněna hlavní neřest tohoto typu paměti - závislost na okolní teplotě. LEO I byl původně vyvinut pouze pro potřeby Lyonské společnosti - inventury, počítání výplat a podobně. Díky zájmu ostatních obchodních společností a podniků se však Lyonská společnost brzo ocitla v centru obchodu s počítači. 

701
V roce 1952 začala v v Poughkeepsie, New York, výroba počítače IBM Defense Calculator, který byl později přejmenován na 701. Bylo možno si dokonce vybrat: je libo CRT paměť o kapacitě 2 048 nebo snad raději 4 096 36-bitových slov? 701 zvládala za sekundu 2 200 součinů. Celkem se prodalo 19 těchto počítačů, přičemž první byl dodán už v březnu 1953. 

2. generace
Znaky 2. generace
V období před nástupem mikroprocesorů existovaly tři nejnaléhavější problémy v oblasti počítačů, které byly noční můrou všech počítačových expertů - zvýšení rychlosti provádění operací, zvýšení kapacity paměti a zvýšení rychlosti přenosu dat na vstupu a výstupu. Lék na tyto obtíže se objevil zároveň s nástupem polovodičů - použitím polovodičové technologie při navrhování procesorů se současně snižovala i spotřeba energie a zvyšovala spolehlivost a rychlost počítačů. Samozřejmě, že to byly polovodiče ve formě tranzistorů a diod - integrované obvody dneška byly teprve vzdálenou hudbou budoucnosti. Vynález tranzistoru v roce 1948 tedy podstatně ovlivnil další vývoj počítačů. Tranzistory se záhy začaly používat místo velkých a neohrabaných elektronek v televizích, rádiích a od roku 1956 i v počítačích. Díky tranzistorům a novým typům paměti se od té doby velikost počítačů jenom zmenšuje. Největší změny však v této době prodělala paměť, a to jak vnitřní, tak i vnější - postupně přešla od nespolehlivých a náročných elektronek přes pokusy s magnetickými jádry a magnetickými páskami až po systém diskové paměti. Počítače 2. generace vyráběné v ČSSR byly např. EPOS 2 alias ZPA 601 (1965) nebo MSP 2 (1964).
Tradic
19. březena 1955 Bell Laboratories ve Spojených státech uvedly do provozu první samočinný počítač na světě, který byl osazen tranzistory. Byl to Tradic, jehož konstruktérem byl J. H. Felker. Samočinné počítače, které byly místo elektronek osazeny tranzistory, byly nazvány počítači druhé generace. Jejich přednostmi byly malé rozměry, nepatrné výpadky a velmi malá spotřeba proudu. To jim dopomohlo k rozhodujícímu průlomu pro využití ve vědeckém výzkumu, v průmyslu, v obchodě a v administrativě. Tranzistory pracují v samočinných počítacích jako čisté obvodové prvky stejně jako dosud používané triody a relé. Jestliže je základnové napětí na tranzistoru záporné, může základnou protékat proud. Tranzistor působí jako uzavřený spínač. Překročí-li záporné napětí určitou hodnotu, tranzistor se uzavře. Přitom jsou pro zpracování dat důležité spínací stavy 0/1. 

Magnetická jádra
Do té doby existující a fungující elektronkové paměti přestávaly stačit svou kapacitou. Proto byly nahrazovány magnetickými jádry, což byly malé koblížky ferritového materiálu protkané drátky. Tyto drátky byly schopny při současném přísunu elektrické energie přečíst nebo změnit aktuální stav magnetizace na kterémkoli místě jádra. Magnetická jádra zvyšovala rychlost, spolehlivost i potenciální kapacitu paměti. Jejich cena byla nicméně nehorázně vysoká - pohybovala se okolo jednoho tisíce anglických liber za kB paměti, a to v cenách šedesátých let! 

Magnetické pásky
Kvůli děsivé ceně magnetických jader byly nejprve jako sekundární a později i jako primární paměť používány především magnetické pásky. Typická páska byla asi 400 metrů dlouhá a 1,5 až 2,5 cm široká a obsahovala přibližně 5 MB informací. Zařízení pracující s magnetickou páskou byla mechanicky velice složitá a citlivá a vyžadovala proto neustálou péči a seřizování. Pásky jsou ale zásadně sekvenčním (sériovým) záznamovým médiem (tzv. sekvenční přístup k datům). To znamená, že informace uložená někde uprostřed pásky dlouhé i několik set metrů nebyla přístupná ihned, ale bylo ji třeba nejprve pracně několik minut "vyhrabávat". Kromě minimálního počtu systémů, které měly tento problém vyřešen, byl další nevýhodou fakt, že při provádění byť i jednoduché změny v magnetickém záznamu se celá páska musela kompletně přepsat. Algoritmy pro efektivní vyhledávání na magnetických páskách tak zabíraly nezanedbatelnou část strojového času. Všichni se tedy při vývoji dalších médií, na který bylo vynakládáno fantastické množství tvůrčí energie i finančních prostředků, snažili o zachování výhod magnetických pásek při současné minimalizaci jejich nevýhod.

Magnetické disky
Dalším stupněm vývoje záznamových médií byly soustavy magnetických disků. Skládaly se z několika od sebe oddělených talířových disků (maximální počet byl deset). Tyto "talíře" byly na sebe poskládány a sešroubovány tak, aby mezi nimi zůstaly pevné a přesně odměřené mezery, ve kterých se pohybovaly "hřebenové" zuby se zapisovacími a čtecími hlavami. Horní i spodní plocha každého disku (zpravidla s výjimkou vnějších stran nejhořejšího a nejspodnějšího disku) měly své vlastní hlavy. Výhodou disků oproti páskám byl především náhodný přístup k datům (random access). To znamená, že kteroukoli informaci bylo možno najít během velice krátkého časového intervalu - několika milisekund místo několika minut, jako tomu bylo u magnetické pásky. Hlavy se musely dostat co nejblíže k povrchu disku, ale nesměly se ho v žádném případě dotknout - to by mělo za následek zničení hlavy i celé sestavy. Kvůli tomu i kvůli nebezpečí zanesení hlav nečistotami ze vzduchu byly tyto paměťové magnetické disky umístěny v klimatizovaných místnostech - výpadek klimatizace byl stejně obávaný jako výpadek celého počítače. Kapacita disků nebyla v porovnání s jejich rozměry nijak oslnivá - sada disků o rozměrech solidní ledničky měla kapacitu necelých 70 MB.
Pokrok ale nelze zastavit - již záhy se objevily výměnné disky. To zvýšilo potenciální kapacitu těchto soustav, protože neexistovalo žádné omezení počtu disků uložených mimo počítač - tedy odečteme-li omezení velikostí místnosti. Na druhé straně, stejně jako v případě magnetických pásek opět vyvstaly problémy s manipulací s jednotlivými položkami v knihovnách - uložení, označení, vybrání a použití toho pravého disku v pravý čas bylo učiněnou vědou. Největším přínosem této technologie byl tedy takřka náhodný přístup k datům, který měl dva závazné důsledky. Prvním byla skutečnost, ze obchodní transakce mohly být prováděny na počítači okamžitě. Původně musel být nejprve vydán papírový doklad, který byl na počítači zpracován teprve následně, a to navíc převážně pro archivní účely. Jako druhý důsledek se projevilo to, že jeden počítač mohlo používat několik uživatelů najednou (multi-access, tj. vícenásobný přístup). Zároveň s tím došlo i k rozvoji prvních místních počítačových sítí (LAN), prozatím s jednoduchou hvězdicovou topologií vystavěnou na tzv. komunikačním procesoru, což byl specializovaný počítač podřízený hlavnímu počítači. 

Programovací jazyky
Éru skutečných vyšších programovacích jazyků zahájil až Fortran (1954, tým IBM vedený J. Backusem). Ve své první podobě byl Fortran opravdu snadno naučitelným jazykem vedoucím k maximálně efektivnímu programu. Programování tak přestalo být výsostnou doménou skupiny úzce specializovaných odborníků. Fortran byl však původně jazykem určeným pro vědeckotechnické výpočty, proto nemohl vyřešit úplně všechno. Jeho další vývoj - Fortran II (1958), Fortran IV (1961), Fortran 77 (1978) - byl odrazem aktuálních koncepcí, nikoliv jejich zdrojem. 
Algol (první verze publikována 1958, dnes známý pod názvem Algol 60) přinesl kromě jiného i bloky (skupiny příkazů) považované za jeden celek) a úplný příkaz if (tj. konstrukci if/then/else) a umožňoval vytváření rekursivních programů. Samozřejmě, že měl i své nedostatky - nedefinoval vstupní a výstupní operace, obsahoval některé nejasné konstrukce, ignoroval potřebu překládat rozsáhlejší programy po částech a navíc se vysloveně vzpíral jinému použití něž byly vědeckotechnické výpočty. Neměl firemní podporu a proto nedosáhl takového rozšíření jako Fortran.
Díky ministerstvu obrany USA (vojáci se v dobách míru velmi nudí) vznikl v roce 1960 jazyk Cobol zaměřený na oblast zpracování hromadných dat, odkud byl vytlačen teprve moderními databázemi. V tomto jazyce bylo napsáno naprosto neuvěřitelné množství programů ( jedná se o milióny řádků), z nichž se celá řada dodnes používá. Novum, které Cobol přinesl, jsou strukturované datové typy, tedy proměnné skládající se z řady dílčích údajů různých typů. Pokusil se také řešit problém přenosu dat mezi různými počítači. Ve stejném roce vznikl na MIT Lisp, první jazyk zcela nového typu. Je to tzv. funkcionální jazyk, který používá jako jediné řídící struktury funkce a jejich skládání. Přinesl i nové pojmy v oblasti rekursivních datových struktura a stal se základem programů pro symbolické manipulace.
Lisp(1962) je funkcionální jazyk pro práci s dynamickými daty typu seznam, jehož jednoduchá sémantika byla podložena matematickou teorií rekurzivních funkcí(prof. McCathy). Dodnes používán v oblasti umělé inteligence. Jeho myšlenka ovlivnila vývoj dalších jazyků

3. generace
Znaky 3. generace
Ačkoli byly tranzistory oproti elektronkám fantastickým skokem vpřed, stále při provozu vydávaly velké množství tepla, které často poškozovalo citlivé součástky uvnitř počítače. Nikdo z vědců proto neusnul na vavřínech a všichni dál pilně bádali a vynalézali. Výsledkem byl vynález integrovaného obvodu (IO). Použitím IO se rychlost počítačů opět zvýšila. Také rozměry se změnily - ovšem opačným směrem - již se objevují modely relativně malých osobních počítačů. Samozřejmě se nevyvíjely pouze IO, ale i ostatní součásti počítače doznaly změn. Úplně se upouští od používaní děrných štítků a postupně i od magnetických bubnů a jader. Jako hlavní externí paměť teď tedy slouží paměťové disky (samozřejmě, že ještě najdeme počítače, u kterých tomu tak není). Používáním LED diod a obrazovek se zlepšuje i výstup dat z počítače. 

Integrované obvody
V červenci 1958 přišel Jack St. Clair Kilby z Texas Instruments s nápadem vyrobit jednolitou součástku z kousku křemíku - tzv. integrovaný obvod (IO). Nazávisle na Kilbym konstatoval už Angličan G. W. A. Dummer z Royal Radar Establishment, že objev tranzistoru a stav polovodičové techniky v budoucnosti umožní, aby elektronické přístroje byly vyráběny bez vodících spojů jako masivní celky. Podle Dummerova mínění by sa takovýto celek mohl skládat z mnoha vrstev polovodičových materiálů, s funkcemi izolačních, vodivých, usměrňovacích, zesilovacích nebo též pasivních prvků. Spojení jednotlivých elektrických funkcí do celistvého obvodu by se dalo uskutečnit tak, že by různé vrstvy byly složeny z různých pásem. Rozvinula se spolupráce mezi Royal Radar Establishment a britskou firmou Plessey, aby Dummerovy myšlenky byly uskutečněny. Na základě této spolupráce vznikl roku 1957 první model, který se podobal Kilbyho konstrukci, aniž však dosahoval požadovaných technických kvalit. 
Kilby byl toho mínění, že pro integrované obvody jsou vhodné jedině polovodiče a že tedy pasivní stavební prvky (odpory a kondenzátory) misí být zhotoveny z téhož materiálu jako aktivní prvky (tranzistory). Pokládal za smysluplné, aby jednotlivé prvky obvodu byly sestaveny přímo na čipu, a aby tímto způsobem byly integrovány do obvodu, který by byl schopen funkce. V říjnu 1958 tak zhotovil první čip, který na germaniové destičce dlouhé asi jeden centimetr a tenčí než párátko obsahoval pět součástek - germanidový mesatranzistor, odpory a kondenzátory. Kilbymu pomohlo při vývoji jeho čipu také to, že různé firmy už před lety stály o možnost vyrábět diskrétní odpory a kondenzátory z polovodičů. Kilby ohlásil integrovaný polovodičový obvod k patentování čtyři měsíce po zhotovení svého prvního čipu. 
Kilbyho ochranné právo však bylo zpochybněno, neboť mezitím vynalezl Američan Robert Noyce, pracující pro společnost Fairchild Semiconductor, postup, jak navzájem spojovat stavební prvky čipu ještě mnohem jednodušším způsobem - technikou tzv. planární difůze. Noyce vyvinul všechny základní prvky technologie hromadné výroby čipů. Vyvinul fotomasku a fotolitografii, pasivaci polovodičových povrchů, napařování kovových odporů a kovových spojovacích kontaktů. 
V roce 1964 Gordon Moore formuloval domněnku, že kapacita integrovaných obvodů se každých 12 až 18 měsíců zdvojnásobí. Tento postulát vešel později ve známost jako tzv. Mooreův zákon a zatím opravdu platí. Robert Noyce a Gordon Moore si nicméně pravděpodobně velice padli do oka, protože se v roce 1968 pustili do společného podnikání a založili Intel Corporation. 
Odpověď na otázku kdo vynalezl integrovaný obvod - zda Kilby, či Noyce - zůstává dodnes otevřená. Nejvyšší soud USA však přiznal ochranné právo na tento výrobek Noycemu. 

Integrace
Po vynálezu integrovaných obvodů se počítače vyvíjely po určitou dobu poněkud jednostranně - všichni se snažili, aby právě jejich počítač "byl menší a menší, až bude nejmenší na celém světě". Hlavní podíl na tomto trendu měla technologie výroby křemíkových čipů - vezmete-li kousek křemíku a laserem odříznete přebytečné části, můžete do takto získaného "polotovaru" stejným způsobem vyrýt elektrický obvod. Úměrně tomu, jak se zvyšovala jemnost a přesnost práce s laserem, zmenšovala se i velikost obvodů a tím se zase zvyšoval jejich počet na omezené ploše čipu. Integrace pokročila do té míry, že se na jeden čip postupně místo původních pěti součástek vešlo několik set komponent (LSI - Large Scale Integration), potom stovky tisíc (VLSI - Very Large Scale Integration) a nakonec se počet součástek na čipu vyšplhal až na několik milionů (ULSI - Ultra Large Scale Integration). Tím, že bylo možno umístit takové množství komponent na plochu menší, než má americká deseticentová mince (pamatujete se přece všichni na strýčka Skrblíka a jeho proslulý desetník pro štěstí, že?), umožnilo zároveň snížit rozměry i cenu počítačů. Současně s tím došlo i ke zvýšení jejich výkonu, efektivity a spolehlivosti. 

Programovací jazyky
Ve druhé polovině 60. let se hardwarové možnosti počítačů prudce zvýšily. Současně s pronikáním počítačů do stále dalších a dalších oborů přibývalo i programovacích jazyků. V podstatě co obor, to programovací jazyk. Programovací techniky však zůstaly na stejné úrovni, jako byly předtím. Není se snad čemu divit, že se velmi záhy objevily hlasy volající po "úklidu" tohoto nepořádku. Hovoříme proto o tzv. softwarové krizi 60. let. Ve stejné době se objevil i pojem strukturovanéprogramování. Podle něj by měl na základě dodržování určitých pravidel umět přečíst a upravit počítačový program i kdokoli jiný, nejen jeho původní autor. 60. léta se tedy vyznačují tím, že se objevily první univerzální jazyky a první normy používaných jazyků. 
Spojením vlastností Fortranu, Algolu a Cobolu a přidáním některých nových rysů vznikl v roce 1964 u IBM nepříliš podařený (minimum reálné síly při obrovském rozsahu definice) jazyk PL/1. Nabídl možnost nestandardního zpracování výjimečných situací za běhu programu, paralelního zpracování vstupních a výstupních operací a práce s ukazateli. 
V přehledu nelze opomenout ani Basic (1964, Kemeney a Kurtz). V původní podobě neobsahoval podprogramy v dnešním slova smyslu a nerozlišoval typy číselných proměnných. Byl totiž taktéž určen pro vědeckotechnické výpočty. Na druhou stranu k jeho popularitě přispěla i jeho jednoduchost, možnost interaktivní práce a snadná implementace na mikropočítačích(kde se však používá v dialektech, které se od původní verze značně liší). 
Dalším jazykem byl Snobol, uveřejněný roku 1966. Měl však pouze malé spektrum použití. Jednalo se totiž o speciální jazyk pro práci s řeťezci. 
Rozšířením Algolu 60 o prostředky pro objektové programování vznikl poměrně těžko srozumitelný jazyk Simula 67 (O.J. Dahl a K. Nygaard) určený především pro diskrétní simulace. Tento jazyk znal pouze dynamické objekty, se kterými se pracovalo pomocí referencí. Nepoužívané objekty rušila automatická správa paměti (garbage collector). Prvně se zde též objevily třídy, dědičnost, virtuální programování či prostředky pro manipulaci se seznamy. 
Algol 68 A. Wijngaardena byl dalším pokusem o univerzální jazyk. Asi nejdůležitější byla myšlenka "ortogonality" - jazyk se má skládat z malého množství základních prostředků a pravidel pro jejich systematické kombinování a neměl by obsahovat náhodná omezení. Dále se v tomto jazyce objevilo paralelní programování a základní prostředky pro synchronizaci procesů (semafory), práci s ukazateli, řízení alokace paměti, atd. Algol 68 se trochu "rozjel" až ve druhé polovině 70. let, nikdy se však opravdu nerozšířil. 
Sálové počítače
Mainframe computery sice vznikly již před nějakou dobou, ale stále v praxi fungují a ještě chvíli s největší pravděpodobností fungovat budou. A co to mainframe computer vlastně je? Úplně nejobecněji lze říci, že je to asi nejvýkonnější dostupná univerzální výpočetní technika. Ovšem za kvalitu se platí a nevýhodou je, že se mnohé přednosti těchto počítačů samozřejmě velice výrazně promítají i do jejich ceny - mainframy jsou ze všech počítačových kategorií nejdražší. To se týká všech jejich složek - hardwaru, softwaru, požadavků na prostředí i nároků na jejich obsluhu. Mainframy mohou zajišťovat současnou práci stovek i tisíců uživatelů, a to prostřednictvím terminálů nebo připojení po síti. Nejčastěji se používají jako hlavní systémy pro centrální databáze ve spoustě velkých společností, a to i navzdory obecnému trendu převádět firemní databáze na minipočítače a lokální sítě na bázi PC (tzv. downsizing). Tato náhradní řešení jsou samozřejmě cenově dostupnější, ale mainframy zcela nenahradí asi nikdy. Možná jste se již někdy v počítačové terminologii setkali s pojmem "mission critical" původně používaným v kosmonautice. Znamená "životně důležitý" a objevil se právě v souvislosti se sálovými počítači, respektive s jejich databázovými aplikacemi, které jsou pro tu kterou firmu natolik důležité, že by jejich ztráta či znepřístupnění mohla způsobit i její krach.
Sálové počítače nejsou na rozdíl od většiny ostatních počítačů vestavěny do jediné skříně, ale většinou se skládají z většího počtu subsystémů, které plní různé úlohy. Tyto subsystémy (typicky se mezi ně řadí procesory, moduly RAM, komunikační systémy a diskové a páskové jednotky) bývají mezi sebou propojeny kabely vyrobenými z měděných vodičů nebo optických vláken. S počítačem samotným uživatelé komunikují prostřednictvím terminálů, případně počítačů PC terminály emulujících, připojených na řadiče terminálů. Ty jsou potom připojeny k základní jednotce. Přístup po telefonních linkách zajišťuje předřazený procesor. Síťové přípojky jsou reaizovány prostřednictvím přídavných řadičů připojených také k předřazenému procesoru. Ohromný výkon a závratnou rychlost těchto počítačů "má na svědomí" větší počet firemních procesorů, rychlé diskové jednotky a rychlé přenosové cesty mezi všemi prvky počítače. Charakteristickým znakem mainframů jsou také diskové subsystémy odolné proti poruchám, nadbytečné (redundantní) procesory a datové cesty. Vnitřní paměti bývají v převážné většině případů větší něž 256 MB, u ipiekových systémů se může jednat až o gigabajty paměti RAM. Kapacita disků se měří na stovky GB, výjimkou však nejsou ani disky o celkové kapacitě větší než tisíc GB, tedy větší než TB. Horní hranici mainframů (výkonnostní, rychlostní a samozřejmě i cenovou) tvoří tzv. superpočítače, které se většinou používají ke zcela speciálním účelům vyžadujícím miliardy výpočtů za sekundu, jakým je například předpověď počasí. Kategorie sálových počítačů existuje dokonce už tak dlouho, že mohl vzniknout celý nezávislý počítačový průmysl, který dodává "konektorově kompatibilní" jednotky, předřazené procesory a další součásti, které lze připojit k systému přes běžné adaptéry. Není výjimkou, že celková cena sálových počítačů dosáhne statisíců až milionů dolarů. Nejrozšířenější mainframy vyrábí firma IBM. Jejich škála se pohybuje od modelu 4381, který rozměrem příliš nepřevyšuje některé větší minipočítače a obslouží jen několik set uživatelů, až po řadu 390, jež zabírá celý sál a zvládá tisíce uživatelů. Dalšími výrobci mainframů jsou i společnosti Amdahl, Fujitsu a DEC. Výrobou superpočítačů se zabývají například firmy Cray a Control Data Corporation (CDC). 
Operační systémy sálových počítačů jsou velice modulární, lze je tedy na principu stavebnice dále podle libosti a potřeby rozšiřovat. Subsystémy operačních systémů zajišťují přidělování času procesorů, komunikaci s diskovými a páskovými paměťmi a interakci uživatelů s centrálním počítačem. Základní vrstvy operačního systému jsou pouze části celku a jediné, co poskytují, jsou systémové služby. Další systémový software (od IBM nebo jiných nezávislých producentů) realizuje rozhraní mezi uživateli a aplikacemi na počítači. Na přístup uživatelů a bezpečnost dat dohlíží speciální bezpečnostní software. U mainframů IBM jsou používány dva víceúlohové a víceuživatelské operační systémy taktéž od IBM, a to systém VM obvykle pro nižší a střední systémy a různé verze MVS (MVS/XA, MVS/ESA) pro střední a velké systémy. Unixovské aplikace dovoluje na strojích IBM zpracovávat verze systému AIX. Co se týče DEC, pak je prvořadým operačním systémem VAX/VMS stejně jako u minipočítačů. Pro řadu 9000 lze alternativně použít i firemní variantu Unixu známou pod názvem ULTRIX.
Sálové počítače vyžadují klimatizované prostředí s konstantní teplotou a vlhkostí vzduchu, zdvojené podlahy (pod nimi vede složitá kabeláž a zároveň slouží i jako odpružení otřesů způsobených třeba procházejícím člověkem) a většinou i speciální chladicí zařízení (chladicím médiem většiny větších počítačů této kategorie není vzduch, ale voda). To je důvodem, proč se sálové počítače nazývají zrovna sálové - jsou umisťovány "na sály", tedy do zvláštních oddělených místností, případně i do samostatných budov. Mainframy se dále vyznačují extrémními nároky na technický personál. Výjimkou u velké firmy není ani celé výpočetní středisko či oddělení informačních systémů. O hladký provoz systému se stará celá "horda" lidí - systémoví programátoři, specialisté na komunikační sítě, operátoři, systémoví analytici a aplikační programátoři. Z výše uvedeného je tedy patrné, že sálové počítače by byly opravdu drahým koníčkem. Ale nezoufejte, mainframy nejsou jediným druhem počítačů, který se na zeměkouli vyskytuje.

Masové nasazení
V roce 1965 veřejnost vzala na vědomí, že elektronická výpočetní zařízení znamenala nové oblasti pro použití počítačů. V Berlíně byl do provozu uveden první evropský dopravní počítač k řízení dopravy. A u příležitosti voleb do Spolkového sněmu stanovil počítač před sčítáním hlasů prognózu výsledků. Počítače byly též nasazeny při konečném sčítání hlasů. V dopravě pak sloužily tomu, aby se ve vnitroměstském provozu užilo pokud možno co nejlépe kapacity ulic k optimalizaci dopravního toku a k minimalizaci možnosti vzniku zácpy. Prostřednictvím indukčních kluzných kontaktů, které jsou zabudovány v povrchu vozovek, získávají počítače např. údaje o tom, zda a z které strany se vozidla blíží ke světelné signalizaci na křižovatce. Podle jízdy vozidel pak počítač zapíná a vypíná světelné fáze semaforu. Počítače mohou také od policie získat údaje o dopravě, k nimž je nutno přihlížet, např při sladění světelné signalizace s dopravou do zaměstnání a ze zaměstnání. Ve volbách pracují počítače podle statistických základů demoskopie, užívají se k zobecňování předběžných výsledků shromážděných na základě údajů reprezentativních skupin voličů. 

Bublinková paměť
V roce 1966 byla vynalezena magnetická bublinková paměť pro elektronická zařízení ke zpracování velkého množství dat. Tato paměť se skládá z granátové vrstvy o mocnosti 1mm, dotované železem, která je epitaxií (způsob nanášení) nanesena na nemagnetickém granátu. Působením vnějšího magnetického pole je možno v této vrstvě magnetizovat malé oblasti o průměru několika málo mm. Magnetizace určitého místa se označí jako „1", absence magnetizace pak jako „0". Působením magnetického postupného pole je pak možno tyto „magnetické bublinky" posunout. Tím se umožňuje rychlé hromadění , přeskupování a vynulování informací. Tyto informace se uchovávají i při výpadku napájecího napětí. Tato paměť má nadto ještě velmi malé rozměry. V laboratorních podmínkách bylo dosaženo paměťové hustoty od 10 000 bitů až do 100 000 bitů na mm2. Čas pro dostupnost k datům je mezi 10-4 a 10-6 sekundy.
Osobní počítače
Roku 1967 Angličan Norman Kitz realizoval svou Anitou Mark 8 první elektronický osobní počítač (PC - personal computer). Umožnila to novinka z USA z roku 1965. Fa IBM tam postavila první elektronický počítač (System 360) na bázi monolitní techniky s využitím integrovaných obvodů. Tím byla otevřena cesta ke stavbě malých výkonných počítačů. S vynálezem systému LED, tj. zobrazování čísel prostřednictvím segmentů světelných diod tu byl k dispozici i pro malé počítačky využitelný způsob "displeje", který se brzy stal běžným i u kapesních kalkulátorů. 
Elektronické osobní počítače svými speciálními přednostmi výrazně překonaly do té doby obvyklé kancelářské výpočetní pomůcky, logaritmická pravítka a elektromechanické kalkulačky. První počítače tohoto druhu, jako právě Anita Mark 8, ovládaly sotva víc než čtyři základní početní operace. Záhy však přišly na trh stroje se zaprogramovanými vyššími matematickými funkcemi - odmocninami, logaritmy, goniometrickými funkcemi atd. Jejich extrémně rychlé rozšíření po celém světě umožnilo už od samého počátku jejich hromadnou výrobu, což vedlo ke snižování ceny a tím ještě mnohem víc zvyšovalo odbyt. Logaritmická pravítka a tabulky tím byly vytlačeny z mnoha oblastí. 
4. generace
Znaky 4. generace
Roku 1968 zavedením integrovaných obvodů v miniaturizovaném provedení do výpočetní a datové techniky nastoupila čtvrtá generace počítačů. Rozhodující úlohu při tomto pokroku sehrála náhrada takzvané hybridní techniky technikou monolitní. Integrované obvody (IO, anglicky IC) vyrobené hybridní technikou, ať již za použití technologie tenké či tlusté vrstvy, obsahují kromě nosné destičky a vodivých spojů vždy též odporové vrstvy a jednotlivé diskrétní prvky, plnící ve vzájemné kombinaci své individuální úkoly. Při technologii tlusté vrstvy se na keramickou destičku, sloužící jako nosič, pastami ze směsí slitin kovů nanesou za použití techniky sítotisku spoje, odpory a kondenzátory a pak se vše zapeče. Jednotlivé samostatné polovodičové prvky (diody, tranzistory) se po obvodu zapojí jako hotové (ale do kapslí neuzavřené) čipy. Naproti tomu při technologii tenké vrstvy se odpory, kondenzátory a vodivé spoje na podklad napařují. Takto získané hybridní obvody mají oproti monolitním IO tu výhodu, že se dají ekonomicky vyrábět i v malých počtech kusů a ve speciálních konfiguracích. Monolitní IO, které neobsahují žádné vsazované diskrétní prvky, se naproti tomu dají racionálně vyrábět jen ve velkých sériích, ale to zas otevírá cestu k další pronikavé miniaturizaci elektroniky. Celé složité obvody se zde dají směstnat na malou křemíkovou destičku - "čip". Čipy vnesly převrat do transportability počítačů. Práci dřívějšího velkého počítače dnes zastane kapesní kalkulačka. 

Mikroprocesory
V roce 1971 na základě vývojových prací M. E. Hoffa z roku 1969 zavedla americká firma Texas Instruments poprvé výrobu mikroprocesorů.
Mikroprocesor je integrovaný obvod buď typu LSI , či VLSI, což znamená že v sobě spojuje funkce 5 000 až 100 000 tranzistorů. V počítači plní funkci centrální jednotky (CPU - Central Processing Unit). Tato jednotka, též nazývaná procesor, se skládá z různých registrů (akumulačních, datových, instrukčních, pořadačových a pomocných), z prvku matematických a logických operací, z řídícího prvku s registrem příkazů a řízením výstupu, jakož i z interního "databusu" (systému obvodů pro paralelní přenos příkazů). Jednotka CPU centrálně řídí výstup a koordinuje celý počítačový systém, a k tomu navíc provádí (většinou) v pořadí jednotlivé příkazy vloženého programu. 
Tato funkční jednotka soustředěná do mikroprocesoru je pouze jednou částí celého mikropočítače. Pracuje ve spojení s dalšími integrovanými obvody, např. paměťmi, vstupními a výstupními jednotkami a generátory pulsů. 
Na rozdíl od centrálních jednotek velkých počítačů zpracovávali mikroprocesory z počátku jen kratší binární "slova" o délce dvou, čtyř nebo osmi bitů oproti dnešním 16 a 64 bitům. Zato byla doba výpočtu zásluhou nepatrných délek dráhy elektronů v důsledku mikrominiaturizace extrémně krátká. Pro sečtení dvou čísel nebo pro cyklus napsání a přečtení potřebují mikroprocesory "cyklový" čas kolem jedné až dvou mikrosekund. 

Počítač jako protihráč
Roku 1972 inženýr Bushnell v USA vynalezl první počítačovou hru. Elektronické počítače dovedou řešit logické úlohy. Počítačové hry se podle logiky, na jaké jsou založeny, dají rozdělit do dvou kategorií : na hry založené na šikovnosti a pohotovosti a na hry opírající se o strategické myšlení. V prvním případě předvádí počítač na obrazovce - tuto úlohu může prostřednictvím anténního vstupu plnit i obrazovka televizoru - určitou pohybovou situaci, do které může hráč pomocí tlačítkové klávesnice nebo řídící páčkou zasahovat tak, aby (většinou pod tlakem časového limitu) úspěšně vyřešil určitý žádaný úkol.
V druhém případě vzniká mezi počítačem as hráčem cosi jako partnerský souboj, zpočátku to byly jednoduché hry s obsazováním políček na způsob "křižníků", později pak hry náročnější jako šachy, americký backgamon aj. K tomu má počítač vložen na mikročipu seznam vyhodnocovacích kritérií pro nejrůznější herní situace a pro příslušná strategická protiopatření. 

Intel 4040
Dalším krokem vpřed po vynálezu obecného čipu byl návrh na první programovatelný čip, který v roce 1969 u IBM vypracoval Marcian (Ted) Hoff. Tento čip byl později (1971), jako 4bitový procesor pro kalkulačky, vyráběn pod názvem Intel 4004. Data zpracovával na čtyřech bitech, ale jeho instrukce měly délku 8 bitů. Datová paměť (1 kB) a programová paměť (4 kB) byly oddělené. Obsahoval také 16 4bitových nebo 8 8bitových registrů. Původní typ 4004 (46 instrukcí) byl po několika vylepšeních (například 60 instrukcí, 8 kB programové paměti atd.) nabízen pod označením Intel 4040.
Podle dnešních měřítek byl Intel 4004 velice primitivní - obsahoval pouhých 2 300 tranzistorů, jeho taktovací kmitočet byl 740 kHz a prováděl asi 60 tisíc výpočtů za sekundu. Hlavní význam Intelu 4004 spočívá v tom, že byl schopen přijímat instrukce a provádět na základě dat jednoduché operace. Zatímco předtím musel být každý čip ke svému specifickému poslání již vyroben, teď mohl být vyroben a později k příslušnému účelu naprogramován pouze jediný typ mikroprocesoru. To ovšem samozřejmě znamenalo bouřlivou invazi mikroprocesorů do všedního života ohromného množství lidí. Náhle se "mikroprocesorovými střevy" chlubily mikrovlnné trouby, televize i automobily s elektronickým vstřikováním paliva.
Ve stejném roce (tj. 1969) Intel oznámil, že vyvinul 1 kB čip RAM, který měl podstatně větší kapacitu něž kterákoli předtím vyrobená paměť.

Intel 8008
V dubnu 1972 potom Intel představil první 8bitový mikroprocesor - čip 8008 s 16 kB paměti a taktovacím kmitočtem 200 kHz. Tento čip založený na desetimikronové technologii obsahuje 3 500 tranzistorů a pracuje rychlostí 60 tisíc operací za sekundu. Původně byl vyvinut jako řídící jednotka terminálu pro Computer Terminal Corporation (tato společnost se později přejmenovala na Datapoint). 

Intel 8080
Nástupcem typu 8008 se v roce 1974 stal čip 8080 s 16 bitovou adresovou sběrnicí a 8bitovou datovou sběrnicí. Tento procesor je označován jako 8bitový procesor druhé generace. Je schopen přímo adresovat 65 kB paměti a doba, po kterou trvá provedení některé základní instrukce, nepřekračuje 2 mikrosekundy. Pro představu - tento mikroprocesor byl integrovaný obvod vyrobený technologií MOS-N, obsahující cca 5000 trazistorů a umístěný v pouzdře o rozměrech 49x13mm se 40 vývody. Mikroprocesor byl použit v prvním obecně známém osobním počítači Altair 8800. Zkombinujete-li rychlost procesoru 8080 a pružnost Altairu 8800, s překvapením zjistíte, že z toho vyšla mašinka s parametry srovnatelnými s většinou současných minipočítačů. 
V roce 1976 zjednodušil Intel hardware Intelu 8080 a přidal na čip taktovací generátor a obvody řídící sběrnice. Takto upravený procesor dostal i nové jméno - Intel 8085.
Za Intel, vedoucího průkopníka mikroprocesorových technologií, se brzy zavěsil peloton dalších společností vyrábějících mikroprocesory - National Semiconductor, Motorola, Texas Instruments, Toshiba ad. V ČSSR se Intel 8080 vyráběl pod označením MHB8080A.

Stavebnice
Tak jako existuje zcela orientační a většinou dosti nepřesné dělení počítačů na generace, existuje i stejně nedůsledné generační dělení vývoje procesorů. Do první generace pak řadíme zvláště Intel 4004 a 8008, zatímco jako představitele druhé generace lze uvést například Intel 8080.
Zároveň s mikroprocesory první generace se objevily také první mikropočítačové stavebnice - po doplnění integrovaných pamětí a dalších přídavných obvodů k mikroprocesorům Intel 4004 a 8008 vznikly stavebnice MCS 4 a MCS 8.
Krátce po debutu Intelu 8080 (druhá generace mikroprocesorů) se objevily obvody tzv. řezových stavebnic (např. stavebnice Intel 3000). Jsou charakteristické tím, že mikroprocesor (narozdíl od jiných jednopouzdrových bratříčků) rozdělen do několika pouzder o délce dvou nebo čtyř bitů nazývaných mikroprocesorové řezy (slice). Provozuchopný procesor vznikne až spojením několika takových řezů a dalších obvodů stavebnice. Výhodou takovýchto stavebnic je výborná přizpůsobivost různým typům aplikací a větší rychlost, nevýhodou je na druhou stranu o něco obtížnější mikroprogramování a větší příkon.

Programovací jazyky 
S rozvojem počítačů ruku v ruce pokračoval i vývoj programovacích jazyků. V roce 1971 byl profesorem Wirthem uveden jazyk Pascal. Je velmi obecný, přesto poměrně jednoduchý a vhodný pro výuku programování. Podporuje strukturované programování. Ovlivnil vývoj dalších jazyků. Na osobních počítačích rozšířen zejména díky systému Turbo Pascal. 
Jazyk C (1974) byl původně navržen jako jazyk pro vývoj operačního systému UNIX. Byl používán na minipočítačích a pozdějí zejména na osobních počítačích jako jazyk obecného využití. Překladače jazyka C obvykle generují velmi efektivní kód. 
Pro miktropočítačové aplikace byl v roce 1975 vyvinut jazyk PL/M. Získal podporu firmy Intel. Neměl žádnou souvislost s jazykem PL/1. 
Mezi další jazyky patří Prolog(1975). Je to neprocedurální jazyk podporující tzv. modulární programování, založené na využítí predikátového počtu. Používán v oblasti umělé inteligence. 
Modula 2 (1977) - Obecný jazyk od prof. Wirtha podporující modulární programování. 
Ada (1979) - Obecný jazyk pro většinu aplikací včetně řízení procesů v reálném čase. Navržen na základě požadavků Ministerstva obrany USA a pojmenován po Augustě Adě, kněžně z Lovelace, dceři lorda Gordona Byrona. 
Smaltalk (1980) - Obecný, plně objektový jazyk, podporující mj. grafické uživatleské rozhraní. 
C++ (1986) Jazyk plně podporující objektově orientované programování a zachovávající efektivitu programů v C. 
Ada 9x (1993) Nová verze jazka Ada s podporou objektově orientovaného programování. 
Java (1996) Obecný objekrový jazyk umožňující vytvářet bezpečné a přenositelné programy. 

Zvýšení kapacty čipů
Moderní paměťové čipy z roku 1980 byly schopny zaznamenat až 64 000 bitů do paměti. Tyto čipy s vysokým stupněm integrace nacházely uplatnění v různých aplikacích : typ ROM (Read Only Memory) obsahoval už pevná data v paměti. V počítači je bylo možno pouze číst. Typ PROM (Programmable ROM) dovoloval uživateli zapsat i některé funkce a také je případně vymazat. Typy EPROM se od typu PROM tím, že je bylo možno při ozáření ultrafialovými paprsky vymazat a znovu zapsat. Typ EAROM je možno vymazat pomocí elektrických signálů. Vedle paměti ROM existuje i typ RAM, která dovoluje několikeré zapsání či vymazání informace. Zatím co si prvky typu ROM při výpadku proudu zapsanou informaci pamatovaly, u prvků RAM dochází ke ztrátě informace, není-li paměť napájena ze speciální záložní baterie. 
Laser ukládá data
V roce 1980 vyvíjely mnohé průmyslově vyspělé země laserovou paměť pro zpracování dat. Pro tento typ paměti se výborně hodí laserové paprsky ve formě hologramů. K tomu promění zařízení kódující data potřebné elektrické signály do formy rastrového vzoru transparentních a netransparetních bodů. Tento rastrový obraz se převede běžnými prostředky holografie superpozicí laserového obrazu předmětu a referenčního laserového paprsku do interferenčního obrazu, který se pak zaznamená na některý nosič dat. Jako nosiče dat se zde hodí fotografické desky nebo kovové vrstvy, které se odpaří v tom místě, kam laserový paprsek dopadne. Oproti těmto pevným pamětem, u nichž se již zadaná informace nedá změnit, existují již i paměti pro zápis a čtení na tenkých vrstvách z polovodičů, které je možno laserovým paprskem lokálně převést z amorfního do krystalického stavu. Tento postup je reversibilní. Poněkud diskutabilní je užití fotochromatických filmů, které při expozici mění absorbce barev. Hustoty záznamu dat v hodnotách 107 až 108 Mbit na mm2 se dá dosáhnout u třírozměrného hologramu uvnitř krystalu. Tato hustota záznamu překonává dosud všechny známé způsoby až o několik řádů.

Kapesní formát 
Roku 1980 uvedly na trh japonské firmy Sharp, Casio, Sanyo a Panasonic i americký podnik Tandy první kapesní počítače. Tyto příruční přístroje disponují všemy podstatnými vlastnostmi větších počítačů, jenom jejich kapacita paměti je skromnější a kapesní počítače pracují také pomaleji něž počítače velké. Tento typ počítačů má pevně naprogramované výpočetní funkce od základních matematických operací až k matematickým komplexním funkcím. Mimo to jsou však volně programovatelné ve vyšším programovacím jazyce. Většinou však přitom jde o zjednodušenou verzi velmi rozšířeného matematicky a technicky orientovaného jazyka BASIC. Počítače spolupracují přes spojovací rozhraní všeobecně s vnějšími paměťmi, databázemi a s tiskárnami. Často mají malé LCD displeje nebo používají televizní monitory. Tyto malé, ale velmi dokonalé přístroje jistě brzy najdou uplatnění v praxi. 

Kancelářské vybavení
Vzhledem ke svému stále dokonalejšímu technickému a programovému vybavení (hardwaru a softwaru) nacházejí stolní počítače kolem 1983 stále větší uplatnění v kancelářích. Pro jejich vývoj je typické, že cena počítačů stále drasticky klesá a že je k dispozici stále více speciálně uživatelsky orientovaných programů, které usnadňují laikům využití moderních počítačů. Tak existují četné programy pro účetnictví, pro vedení skladu, pro řízení osobní agendy, pro zpracování textu, pro řešení statistických úloh a mnoho dalších směrů lidské činnosti. Jako zákazníci přicházejí v úvahu kromě lidí z průmyslových a kancelářských provozů především obchodníci a osoby svobodných povolání, lékaři, právníci, daňoví poradci, novináři, spisovatelé, architekti a jiní. Zařízení, známá jako osobní nebo kancelářské počítače (PC), jsou vybavena centrální výpočetní jednotkou, klávesnicí a monitorem (displejem) s možností připojit další periferní zařízení jako tiskárnu, telefonní modem a řadu dalších. Síťová část (zdroj) napájí celá zařízení potřebným proudem o požadovaném napětí. Propojení mezi centrální výpočetní jednotkou a monitorem je provedeno přes grafický blok, který vytvoří vlastní obraz výstupu na monitoru. K centrální jednotce je možno podle velikosti počítače přiřadit i různě velké paměti dat. Kromě vnitřních pamětí dat lze k těmto počítačům napojit i vnější paměťová zařízení. To mohou být u velmi malých přístrojů magnetické páskové minikazety nebo je možno pomocí konektoru připojit externí magnetofon s normální kazetou. Zásadním zvratem však bylo používání tzv. diskety, kde jsou nosičem paměti elastické disky, na něž je možné zapisovat nebo z nich číst ve speciálních mechanických jednotkách, které jsou zabudovány přímo v počítači. Brzy se začaly používat i pevné diskové paměti (typu winchester) s velkým objemem dat. 

Disketa
Kolem roku 1983 se jako standardní periferní paměť pro osobní počítače začaly stále více používat diskety s magnetickou vrstvou (angl. floppy disk - pružný disk). Každá disketa se skládá z vlastního magnetického disku (nosiče magnetické vrstvy) a pružné nebo pevné obálky, na jejíž vnitřní straně je speciální povlak (pavučinka) pro samočištění vrstvy a zlepšení kroutícího momentu disku. Magnetické diskety mají průměr 3,5" (asi 90 mm), 5,25" (asi 130 mm) nebo 8" (asi 200 mm). Disketa má uprostřed otvor, kterým se osazuje do počítače (podobně jako gramofonová deska). V podélném radiálním řezu obálky se k magnetické vrstvě přitlačí čtecí a záznamová hlava mechanické pohonné jednotky. Může pak v koncentrických drahách zaznamenávat a číst data, zapsaná na disketě. Doba přístupu k zápisu (tj. zpoždění) je asi 100 milisekund. Objem zaznamenaných dat je rozdílný. Diskety 5,25" mají kapacitu od 0,08 až 1,3 MB (což odpovídá asi 0,64 až 10,5 miliónům bitů), záleží na tom, s jakou hustotou budou data zaznamenána a zda se využije jen jedna nebo obě strany diskety a na jaký typ disket se budou data nahrávat. Disketa tak úspěšně nahradila dříve užívanou magnetickou pásku.

Osmibity 
V sedmdesátých letech již byly počítače opravdu dobré - jenže taky příslušně drahé a pro běžného uživatele v podstatě nedostupné. Ale vzhledem k tomu, že vývoj procesorů naštěstí "nezamrznul", se počítače neustále zlepšovaly. A tak došlo k tomu, že někdo vymyslel osmibitový procesor (podle šířky datové sběrnice) a vše bylo najednou jinak. Osmibity ovládly osmdesátá léta.
Díky využití tohoto "laciného" procesoru v počítačích náhle poklesla jejich dosud téměř neskutečná cena na snesitelnou úroveň a netrvalo dlouho a osmibitové počítače se začaly lavinovitě šířit. Byly určeny převážně pro použití v domácnosti, ale občas byly používány i pro některé průmyslové aplikace (většinou řízení různých strojů, menší databáze a podobně). Ale opravdovým těžištěm jejich využití byly hry. Najednou se každý, pokud toho byl alespoň minimálně schopen, snažil napsat svůj vlastní program - od sečtení dvou čísel přes výpočet kvadratické rovnice až třeba po perfektní střílečku. A všichni, ať už nějakou hru napsali či nenapsali, hráli jako o život.
Jako vstupní medium se u těchto počítačů většinou používal kazetový magnetofon, později se objevila i nekonečná páska (microdrive) a ještě později také disketová jednotka o kapacitě až 360 kB. Kazetový magnetofon byl zároveň výhodou i nevýhodou - nevýhodné bylo relativně dlouhé čekání, než se nahraje hra (to byly doby - nahrání průměrné hry trvalo třeba i pět minut), nebo složité seřizování magnetofonové hlavy šroubovákem, ale výhodou oproti tomu bylo poměrně snadné kopírování. Softwarové, možná spíše herní, pirátství jen kvetlo.
V převážné většině případů byly osmibity vybaveny některou z variant jazyka BASIC. Používali ho především začátečníci (tento jazyk byl jednoduchý, avšak v mnoha variantách nedostačující a programátory učící nekvalitní praktiky - například svévolné nedodržování strukturovaného přístupu). Nebo byl používán pro nepříliš složité projekty, kde nebyly potřeba žádné jemnůstky - ty se tak řešily například volanými podprogramy ve strojovém kódu. Existovalo mnoho variant tohoto jazyka - jmenujme například BASIC-G, ten byl určen pro vytváření her a grafických aplikací, či Turbo BASIC (ataristé, vzpomínáte?). 
A které počítače řadíme mezi tyhle osmibitové zázraky? Z těch neznámějších zahraničních to byl především Sinclair ZX Spectrum, který se stal opravdovou legendou - také pro něj dnes existuje údajně největší počet emulátorů, přes sedm desítek. Další značky není třeba zdlouhavě představovat - Atari, Commodore, Sord... Z naší provenience si zcela jistě vzpomenete na IQ 151 (dokonce existovala varianta s dvěmi osmipalcovými disketovými mechanikami), PMD 85 či vcelku kvalitní Didaktik Gama. 

Vic 20
Jedním z prvních osmibitů byl Vic 20, který byl představen v lednu roku 1981. Měl osmibitový procesor (jak jinak, že?) s označením 6502A, ohromující operační paměť o velikosti 5kB rozšiřitelnou až na 32 kB, přičemž k dispozici byla všelijaká vylepšení - "opravdová". klávesnice (ne taková ta gumová napodobenina) s 61 alfanumerickými a 4 funkčními klávesami, 22 x 23 řádkový textový display, barevná grafika a skvělé zvukové možnosti. Nevýhodou bylo, že Vic 20 potřeboval speciální jednotku na datové kazety nebo speciální diskovou mechaniku. Jeho pořizovací cena byla 299 USD. Na vrcholu své éry dosahovala jeho produkce 9000 kusů denně. Vzhledem k tomu, že měla firma Commodore, která Vic 20 vyráběla, tolik prozíravosti, že ho vybavila dokonce i joystickovým portem, byl to počítač jako dělaný pro hry. Stal se dokonce úplně prvním počítačem, jehož hry byly úspěšné na obou stranách Atlantiku. Pro představu jmenujme aspoň Miner Willy či Jet Pac (Ultimate). 

Commodore
Dalším známým počítačem této kategorie je Commodore 64 (64kB operační paměti, speciální zvukový čip SID) a později i jeho rozšířená verze Commodore SX64. Ta měla i vestavěný barevný monitor a diskovou mechaniku. Tohle byl počítač, po kterém toužilo opravdu snad každé dítko školou povinné. Výhodou "komodorka" byl dunivý zvuk, jemné barvy a snadné ovládání. A co se hrálo za hry? Z Ameriky přišly například hry Boulderdash, Impossible Mission nebo Leaderboard, zatímco britští programátoři se vytáhli klasikou jako Paradroid, Wizball nebo Spindizzy. Tento počítač se, spolu se "čtyřkou", v našich domácnostech opravdu zabydlel. 

Atari
Atari vyvinulo celou řadu osmibitových mašinek, a to počínaje herními konzolemi Atari 400/800. Atari 1200XL bylo první vylepšenou verzí uvedených Atari 400/800. Mělo mnohem elegantnější krabici než předchozí modely a ke standardní Atari klávesnici byly přidány čtyři programovatelné klávesy funkcí a klávesa help. K dispozici bylo 64 kB operační paměti a jeden port na cartridge a dva porty na joysticky. Disponovalo také čtyřkanálovým zvukem a vestavěnou diagnostikou. Jeho nový operační systém (XL OS) se však naneštěstí ukázal být poněkud inkompatibilní s některými cartridgemi a programy, a to včetně těch přímo od Atari. Dalšími veleúspěšnými modely byly Atari 800 XL/XE, Atari 130 XE (standardně 128 kB paměti - někteří nadšenci hovoří o rozšíření až na celé jedno mega). 

ZX Spectrum
Počítač Sinclair ZX Spectrum nebyl prvním počinem majitele firmy Sinclair Research sira Clivea Sinclaira na tomto poli. Spectru předcházely již dva relativně úspěšné modely, a to Sinclair ZX-80 a Sinclair ZX-81. Spectrum bylo uvolněno v roce 1982 a jeho popularita se i díky šikovně a důrazně vedené reklamní kampani neustále zvyšovala, až se ve Velké Británii stalo asi nejprodávanějším počítačem zaměřeným především na hry a vzdělání. Nezanedbatelným faktorem zajisté bylo i to, že jeho cena byla oproti srovnatelným konkurenčním výrobkům téměř poloviční. Podnikavci v mnoha zemích (včetně USA, tam to byla především firma Timex, a tehdejšího SSSR) se snažili Spectrum napodobit jak protiprávně, tak i na základě licencí, ale zádný z jeho "klonu" nebyl tak úspěšný jako anglický originál. Vinu na tom měla především nekompatibilita britských a "nebritských" počítačů a také nedostupnost příslušného softwaru v těchto zemích.
Sinclair ZX-Spectrum nebyl jediným typem počítače, jak by se mohlo zdát, ale byl jen jedním z celé řady na sebe navazujících produktů. A tak základní verzi se 16 kB RAM velmi záhy následovala verze se 48 kB RAM a po tom přišly už počítače s mírně pozměněným názvem - Sinclair ZX Spectrum+, Sinclair ZX Spectrum 128k, Sinclair ZX Spectrum+2, Sinclair ZX Spectrum+3 a Sinclair ZX Spectrum+2A. Podrobně se budeme věnovat asi nejznámější verzi, kterou byl Sinclair ZX Spectrum se 48 kB RAM, takzvaný "Gumák" 
Tento malý zázrak disponoval procesorem Z80A taktovaným na 3,5 MHz, ROM o kapacitě 16 kB a RAM o kapacitě 48 kB. Jeho krabice nebyla příliš nápadná - výlisek z černé umělé hmoty se šedivými gumovými klávesami (u nás se opravovaly pomocí zvonkových tlačítek) podobnými tlačítkům na kalkulačce asi nikoho do extáze nepřivede (asi proto na něj lepili ten duhový proužek). I uspořádání klávesnice bylo nestandardní - mezerník nebyl na klasickém místě ve spodní řadě kláves, ale byl umístěn na pravé straně klávesnice. Všechny speciální klávesy chyběly, tedy s výjimkou klávesy Enter a dvou kláves Shift. Tyto dvě klávesy byly známy jako CAPS-SHIFT a SYMBOL-SHIFT a v podstatě nahrazovaly všechny další speciální klávesy (šipky, Break a podobně) a zpřístupňovaly psaní symbolů ASCII a klíčových slov BASICu. Klíčová slovy z BASICu musela být psána pomocí speciální kombinace kláves, nebylo možno je napsat písmeno po písmenu jako na normální klávesnici. Editor v BASICu byl takový všelijaký - byl to řádkový editor, který pracoval v několika odlišných modech, jež byly mimo jiné závislé také na poloze dvou kláves Shift. Dalo se naučit psát celkem rychle, ale nějakou dobu trvalo, než jste zvládli všechny pozice kláves. 
Displej měl rozlišení 256 × 192 pixelů, písmena měla rozměry 8 × 8 pixelů, to znamená, že text měl rozlišení 32 × 24. Celkem bylo k dispozici osm barev a navíc i tzv. funkce BRIGHT, která zjasňovala barvy podobně jako grafický mód CGA u PC. Písmena mohla též díky změně barev v pozadí a popředí "blikat". Okraje obrazovky (jejich atributy jsou podobné jako u hlavního displeje) byly také schopny měnit barvy. Jak "přibíhaly" jednotlivé bity při nahrávání programů z kazetového magnetofonu, okraje blikaly, což způsobovalo ony proslulé pruhy. 
Co se týče audio vybavení, pak se "spektráč" celkem nemá čím chlubit - jednoduchý repráček vyluzoval sotva slyšitelné zvuky a navíc dával pěkně zabrat procesoru, který do něj musel posílat pravidelné impulsy transformované do smysly vnímatelné podoby piezoelektrickým převaděčem. 
Nevýhodou jsou i poměrně dost omezené možnosti vstupů a výstupů (propojení na televizi, vstup a výstup na pásku na 1200 baudů a slot na rozšíření sběrnice), které ovšem byly kompenzovány množstvím přídavného hardwaru, většinou od jiných výrobců, než byl přímo Sinclair Research. Mezi nejznámější periferní zařízení patřila tiskárna Sinclair Thermal Printer, která byla "připíchnutá" na slot sběrnice a ke svému provozu potřebovala speciální tepelný papír. Používaly se i programovatelné joysticky, hlasové syntezátory a podobně. 
Spectrum se proslavilo především svými herními možnostmi. Za všechny hry uveďme alespoň Atic Atac, Knight Lore, Green Beret či Jet Pac. Jinak o neustávající oblibě Spectra svědčí i množství emulátorů pro PC, které jsou k dispozici mimo jiné i na mnoha místech Internetu. 

Takřka dnešní
Počítače, které architekturou, vzhledem a velikostí zhruba odpovídají počítačům, které máme dnes na stole, se objevily na scéně počátkem 80.let. Jsou založeny na základní desce, která obsahuje čipovou sadu (čipset). K základní desce jsou připojena veškerá ostatní zařízení, typické jsou více či méně univerzální sběrnice (PC-BUS,ISA,EISA) pro připojování zařízení, jako je grafická nebo zvuková karta. Jednotlivé součástky jsou na sobě do jisté míry nezávislé, při poruše jedné není nutné měnit žádnou jinou součástku, počítač se tak stává plně modulárním zařízením. Procesory jsou zpočátku vyrobeny výhradně firmou Intel, na jejímž výzkumu je tato generace počítačů postavena. I dnes se však za jedno z kritérií kvality procesoru jiných firem považuje Intel-kompatibilita, čili slučitelnost s procesory Intel. Vlastní počítač těchto strojů je umístěn odděleně od klávesnice, na rozdíl od starších, u kterých byly tyto součásti jednom pouzdře. Kromě vzhledu došlo ke značnému pokroku ve výkonech počítačů - čipy vyráběné metodou VLSI (Very Large Scale Integration) často integrují statisíce až miliony součástek a výkon počítačů se pohybuje desítkách milionů operací (dnes některé počítače překračují miliardy operací - nazývají se superpočítače). Počítače se staly natolik výkonné, že mohly převzít další, náročnější úkoly, jako např. zpracování grafiky či zvukových záznamů. Běžnými se stala trvalá záznamová média - diskety a pevné disky. Operačním systémem počítačů "pro domácnost" se stal MS-DOS firmy Microsoft a byl nahrazen teprve devadesátých letech systémem Windows. Dnes se někdy mluví o platformě WINTEL (Windows + Intel). Samozřejmě vývoj nebyl tak přímočarý a objevily se i jiné platformy např. Apple Macintosh. 

Hypertext
Když budeme uvažovat o počátcích historie hypertextu, musíme zapomenout na Internet, který mu dal devadesátých letech prozatím konečnou podobu. Stejně tak můžeme ze svých úvah vyjmout jméno Theodora Nelsona, který šedesátých letech s tímto pojmem přišel jako první. Archeologické pátrání je třeba začít tam, kde byly pro budoucí základy vytvořeny první podmínky. Zvykli jsme si, že takzvané designy budoucnosti se ve dvacátém století rodí na univerzitních půdách, respektive institucích na ně napojených. Nejinak tomu bylo i se základy Internetu, jehož médiem je právě hypertext. Na začátku nestál ani počítač a už vůbec ne nějaký společný protokol. Na začátku byl Vannevar Bush a jeho projekt Memex.
Bush působil od roku 1919 na Massachusettském technologickém institutu (MIT), kde se podílel na vývoji zařízení pro rychlou orientaci mikrofilmových depozitářích. Důležitým jeho kariéře byl rok 1945, kdy Atlantic Monthly publikoval text As We May Think. Ten bývá právem označován za přelomový nejen proto, že zde byla poprvé nastíněna řada budoucích zařízení, se kterými pracujeme doposud a na jejichž základě dnes existují nejrůznější počítačové nástroje. 
Nejdůležitější byl popis Memexu. "Memex je zařízení, v němž uživatel ukládá veškeré své knihy, záznamy a komunikační vazby, a které je konstruováno tak, aby mohlo pracovat rychle a flexibilně. Stává se osobní zásobárnou paměti." Těmito slovy Bush objasňuje, co se skrývá pod jeho vizionářským vynálezem. Musíme si uvědomit, že se nacházíme době, kdy v podstatě neexistují počítače a kdy jsou veškeré informace zpracovávány mechanicky. Bushovi jde o ulehčení této práce a současně o pomocníka lidské paměti. Dnes se ironicky říká: "Co nemáš hlavě, to >máš na Síti." A o něco podobného se snažil i Vannevar Bush. Vyplývá to už ze samotného pojmu Memex, který je složeninou MEMory a EXtended, tedy rozšířenou pamětí. Jeho autor se zabýval výzkumem asociativního myšlení. 
Zařízení mělo umět napodobit lidské uvažování a stát se "...pomocníkem paměti , něčím jako mozkem. Memex by měl umět třídit materiál na základě asociací. Stiskněte tlačítko a váš požadavek se rozběhne na základě řetězení faktů". Technologie, na níž se na MIT pracovalo od třicátých let, fungovala na základě mikrofilmů, využívala fotooptická zařízení, klávesnici a klasickou fotografii, a sloužila ke třídění tištěných informací během vědeckého výzkumu. Bush tak nevědomky vytvořil základní předpoklady nejen hypertextu, ale i budoucích multimédiálních aplikací. 
Budeme-li přirovnávat Memex k hyertextu, pak je třeba si uvědomit hned dvě základní společné vlastnosti: uživatel buduje spojení, která řadí informace na první pohled spolu nesouvisející, a základem vytváření takovýchto vazeb je jím definované pochopení informace. Obojí vyžaduje práci s přehledně organizovaným rozhraním. Nezáleží na tom, zda se pod tímto rozhraním skrývají fotografie, mikrofilmy a tištěné slovo, nebo data reprezentovaná sadou nul a jedniček.
Vannevar Bush zemřel roce 1974. Deset let před tím definoval Theodor Nelson pojem hypertextu a Douglas Engelbart měl za sebou první prezentace nástrojů k jeho tvorbě. Oba přímo z Bushových teoretických prací čerpali, oba jsou jeho bezprostředními následovníky.
Filipíny, Red Cross Library, konec 40.let. Mladý Douglas Engelbart je začten do Bushova As We May Think a v hlavě se mu začínají honit první konkrétní představy. V té době ještě nemůže tušit, jak tučným písmem se jednou zapíše do historie hypertextu. Vannevar Bush ve třicátých letech představil první teoretická východiska pro budoucí přístup k obrovským databankám poznání, reprezentovaných daty. V té době však měl pojem data ještě poněkud jiný význam než dnes, kdy představuje soustavu jedniček a nul. Ty tenkrát existovaly jen na papíře. Bushův přístup k vzájemně provázaným informacím spočíval v zařízení využívajícím tradičních médií (film, fotografie). Změnu přinesla až padesátá léta se svými prvními počítači. Otázkou bylo, jak bude vypadat prostředí, v němž se uživatel s daty setká. 
Stanford Research Institute, ARC, začátek 60.let. O něco starší a hlavně už moudřejší Engelbart navazuje se svými kolegy (Williamem K. English a Johnem F.Rulifsonem) na Bushovy základy a vytváří On-Line Systém (NLS). Ten se stává prvním, skutečně hypertextovým zařízením. Ve výzkumné laboratoři, kterou zakládá, se postupně rodí Augment Project: "Rozšíření (augment) znamená zvětšování intelektuálních dovedností odstraněním prostých bariér vedoucích k efektivnímu myšlení." Mimo jiné šlo revoluční řešení týmové práce geograficky rozšířených skupin. Řada budoucích nástrojů byla na dosah ruky. Engelbart rozpoznal, že na poli vzdělání a tam,kde lidé pracují s množstvím informací, je schopnost uspokojit výkonnostní potenciál limitována nástroji. Jeho snahou bylo zvýšit a rozšířit myšlenkový potenciál lidí a jejich schopnost co nejlépe využít vědomosti a informace, a to pomocí nástrojů, o kterých doufal, že je přinese nová technologie. Otázkou bylo, co takové nástroje mají umět a jak by vlastně měly vypadat. 
Už v roce 1963 navrhla Engelbartova skupina prototyp počítačově orientovaného psacího zařízení (deset let před prvním textovým editorem!). Opět let později poprvé demonstrovali na Fall Joint Computer Conference většinu základních prostředků, které jsou v současnosti nezbytné při práci s textem, grafikou, hypertextem a multimédii. Předvedli zde to, co si ve čtyřicátých letech představoval Bush. K navigaci informačním prostorem vytvořili myš, ke vkládání textových informací zdokonalili editační postupy (psaní slov, jejich mazání, cut and paste, tvorba dokumentů apod.) Práci s hypertextem obohatili multimediální obsah a společnou tvorbu navzájem vzdálených spolupracovníků, předpověděli elektronickou poštu a telekonference. Zásadní měrou se zasloužili podobu grafického rozhraní jako prostředí, v němž se vzájemně setkává uživatel s informací.
Až do konce osmdesátých let se na trhu postupně objevovala jedna z těchto novinek za druhou podle toho,jak se rozšiřovala jejich technická dostupnost. Pokud budeme chtít uvést základní "novinky" Engelbartova výzkumu, pak je to nepochybně konečná definice hypertextu jako nelineárního, uživatelem kontrolovaného média pro zpracování a práci s informacemi a věděním, a objev počítačové myši, která se stala zásadním zlomem ve vztahu člověk - stroj. Engelbart později ovlivnil výzkum ve společnosti Xerox, z níž nejrůznějšími způsoby nasávali nápady zakladatelé konkurenčních společností Apple a Microsoft. Na Stanfordské univerzitě působí doposud. Ted Nelson, vizionář, který "vymyslel" pojem hypertext, ho označil za hlavní inspirační zdroj.
Představte si, že na něčem pracujete zhruba třicet let. Víte, že jste na prahu fenomenálního objevu. A po všech těch letech přijde někdo, kdo je o generaci mladší, vašemu snažení nasadí korunu spolkne veškerou slávu. Ten "někdo" se jmenuje Tim Berners-Lee už i na středních školách se o něm učí jako o vynálezci World Wide Webu. První písmeno ve zkratce http však zastupuje slovo hypertext. A s ním přišel někdo jiný právě před oněmi mnoha lety. Vannevar Bush dal hypertextu základ, Douglas Engelbart nástroje Theodor Nelson jméno.
Stalo se tak roku 1965 do té doby filmový nadšenec s touhou stát se režisérem zjišťuje, že dosavadní média jsou mu těsná. Stejně jako Engelbart i on zná Bushův text As We May Think, na rozdíl od něho však jde ve svých úvahách ještě dál. Pod hypertextem vidí celé nové médium. Domnívá se, že éře papíru začíná zvonit umíráček, s nadšením amatéra se vrhá k prvním počítačům, kterými je uchvácen. Předpokládá, že monitory nahradí papír stanou se primárním médiem pro čtení psaní. Nelson byl přesvědčen, že náročný čtenář nečte sekvenkčně že tvorba lineárního textu je procesem nezvykle limitujícím. Rovněž se zajímal o problém rozhodování, jak uspokojivě seřadit materiál uvnitř přesné sekvenční (následné) struktury. Pod vlivem těchto dvou myšlenek přišel s myšlenkou nesekvenčně uspořádaného textu – hypertextu. Důležité je uvědomit si, že v té době Engelbartovy výzkumy Nelson vůbec neznal. Stejně jako on měl však snahu převést své vizionářské nápady do reality. A jako každý vizionář byl je Theodor Nelson tak trochu mimo. Ne nadarmo bývá označován za snílka. Jeho snem bylo vytvořit nejambicióznější hypermediální systém absolutní hypertext. Od šedesátých let pracoval na jeho konceptu v roce 1982 jej v knize Literary Machines definitivně představil. Realizací hypertextu se mělo stát Xanadu.
Projekt Xanadu je do jisté míry utopickým ideálem. Název si poeta Nelson vypůjčil z Coleridgovy básně, v níž označuje magické místo literární paměti. "Za čtyřicet let (podaří-li se lidstvu přežít) budou stovky tisíc souborů uloženy na světových serverech přístup k nim budou mít vizionáři tak i stovky milionů simultánně připojených uživatelů," předpovídá ve svém stěžejním díle Nelson Xanadu označuje za první skutečný Memex tak, jak si jej představoval Bush. Cíle k jeho realizaci si vytyčil nemalé : vytvořit systém, který bude obsahovat veškeré psané slovo ostatní informace v jednom depozitáři, zkonstruovat samorozvíjející se zdroj obsahující vše, co kdy bylo napsáno a napsáno bude, generování nových dokumentů jejich verzí, hypertext jako extrémně inteligentní médium s ohledem na autorská práva. Pro Xanadu je důležitým pojmem transclusion, který Nelson odlišuje od hypertextového odkazu (link): „Link spojuje části, které jsou různé, transclusion znamená ukázání dosud neviditelných spojení mezi totožnými částmi; části dokumentů mohou být na různých místech, v dokumentech mimo originál, bez toho, aby se tam kopírovaly. V otázce autorských práv je Nelson velmi radikální svým způsobem i velmi pokrokový: platba by měla probíhat přímo mezi uživatelem autorem, třetí strana (vydavatel) neexistuje. Projekt Xanadu, i přes jeho začlenění pod ochranná křídla společnosti Autodesk na začátku devadesátých let, nebyl ve své šíři nikdy realizován. Autodesk sice na vývoji pracoval některé výsledky byly skutečně uvedeny na trh, ale v té době už začínal světu postupně vládnout World Wide Web. Nelson však v práci pokračuje o jeho dalších aktivitách se můžete přesvědčit i na domovské stránce www.xanadu.net. Se současným stavem webu není spokojen považuje jej za nedokonalý. I na něm má však své sídlo honosící se označením The Original Hypertext Project. Zde naleznete nepřeberné množství dalších dalších nápadů jednoho z největších vizionářů a snílků 20.století.
V létě 1991 spatřil světlo internetového světa World Wide Web. Šestatřicetiletý Tim Berners-Lee se ihned stal jedním znejslavnějších lidí planety. Web pochopitelně nevymyslel během jednoho dne. V době, kdy Theodor Nelson ohlásil jednu zposledních podob Xanadu (1981), působil Berners-Lee jako softwarový konzultant v Ženevě na CERNu (Evropská laboratoř pro fyziku částic). Pro vlastní potřebu si napsal program pro uchovávání informací na základě volných asociací. Aplikace, která nebyla nikdy zpřístupněna veřejnosti, se stala základem pro budoucí World Wide Web. Na CERN se vrátil o tři roky později a na projektu pokračoval. První verze webu s ambicí stát se globálním hypertextovým systémem vznikla v roce 1989, kdy Berners-Lee naprogramoval první server httpd. Za dva roky od jeho uvedení se začala kolem jeho autora vytvářet velmi specializovaná on-line komunita, pracující na zdokonalování protokolu (http) a jazyka (html). "Když budete ve Spojených státech, budete používat tu nejmodernější telekomunikační technologii, jako třeba World Wide Web, což je grafický uživatelský interface pro Internet. Je to žhavá novinka, hrozně sexy technologie, která se šíří neuvěřitelnou rychlostí.", prohlásil Bruce Sterling v roce 1994 při návštěve Prahy na adresu WEBu - v té době "horké novince". Za loňský rok vzrostl provoz na World Wide Webu třicettisíckrát. Ve Spojených státech se něm vystavěl celý základ nového způsobu podnikání. Jak se zdokonalovala technologie World Wide Webu, rostlo i jeho masové rozšíření. Dnes už o jeho významu nikdo nepochybuje. 
Tim Berners-Lee, který na své původní ideji nevydělal ani dolar, pokračuje dál ve vývoji webu. Neusnul na vavřínech a nenechal se uspat nálepkou, kterou mu udělil Tim je, když jej označil za jednoho ze sta největších géniů 20.století. K tomu mu slouží World Wide Web Consortium (www.w3c.org), jehož je ředitelem. Organizace sídlí na Massachusetts Institute of Technology a v současné době sdružuje kolem 400 seskupení a společností. Popis veškerých aktivit W3C by vystačil na jeden poměrně dlouhý seriál. Jejich web stojí za zevrubné studium už proto, že zde lze nalézt řadu Berners-Leeho textů. Pro náruživé zájemce je nutností kniha Weaving the Web (na Amazonu za 18 dolarů), jíž je Berners-Lee autorem a kde lze nalézt nejen vzpomínání na začátky webu (a všeho, co bylo před ním), ale i prognózy do budoucna. Zakladatel webu vidí jeho budoucnost nejen jako komunikačního nástroje a média, ale především jako nástroje umožňujícího zcela odlišné způsoby myšlení. Budoucnost ukáže, kdo další se zapíše do historie hypertextu tak výrazně jako Bush, Engelbart, Nelson a Berners-Lee. Existují i další pionýři - např.Marc Anderson z Netscape, David Filo a Jerry Yang, zakladatelé vyhledávače Yahoo, nebo společnost Macromedia, leader v nástrojích pro multimedializaci webu. Je však jisté, že v odhalování možností jazyka hypertextu jsme téměř na začátku.

Procesory Intel
Únor 1982 Intel představuje svůj nový mikroprocesor. Nese označení 80286 a je taktován na 6 MHz. Používá 16-bitovou datovou sběrnici a 134 000 transistorů. Při uvedení do prodeje byla velkoobchodní cena 360 USD při odběru 100 kusů. Počítač osazený tímto procesorem může používat až 16 MB fyzické paměti a 1 GB virtuální paměti. Rychlost zpracování dat je 0.9 MIPS. Později byly uvedeny verze taktované na 8, 10 a 12 MHz.

Říjen 1985 Intel uvádí na trh 16 MHz mikroprocesor 80386DX. Procesor používá 32-bitové registry a 32-bitovou datovou sběrnici (taktéž na 16 MHz). Čip obsahuje 275 000 tranzistorů. Cena byla 299 USD. Procesor může pracovat s 4 GB fyzické paměti a 64 TB virtuální paměti.
Červen 1988 Intel přišen s čipem 80386SX. Jedná se o procesor 80386DX taktovaný na 16 MHz, ale s 16-bitovou datovou sběrnicí. Rychlost čipu je 2.5 MIPS. Cena je stanovena na 219 USD při odběru 100 kusů.
Duben 1989 Na Comdexu v Chicagu představuje Intel 25 MHz 486 mikroprocesor. Čip obsahuje instrukce 386 a 387(matematický koprocesor) a obsahuje 8 KB primární cache paměti přímo na čipu. Používá 1.2 milionů tranzistorů zpracovaných 1 mikronovou technologií. Cena je 900 USD. Rychlost 20 MIPS, rychlost sběrnice 25 MHz.
Březen 1993 Intel uvolnil informace o novém procesoru nazvaném Pentium. Používá 32-bitové registry s 64-bitovou (60 MHz) datovou sběrnicí a dokáže adresovat až 4GB paměti. Obsahuje 3.1 miliónu tranzistorů za použití 0.8 mikronovou BiCMOS technologií. Rychlost je 60 MHz (100 MIPS) a 66 MHz (112 MIPS). Cena 878 USD (60 MHZ) a 964 USD (66 MHz).
Březen 1994 Intel představil procesor IntelDX4. Jeho frekvence je 2x, 2.5x nebo 3x frekvence desky. Vyroben je 0.6 mikronovou technologií BiCMOS, to zaručuje takt až 100 MHz. Interní cache je dvojitá oproti předchozím procesorům a to 16 KB. Procesor obsahuje 1.6 miliónu tranzistorů a je napájen 3.3 volty. Kódové jméno během vývoje bylo P24P. 25/75 MHz IntelDX 319 procesor má výkon 53 MIPS a jeho cena je 475 USD při odběru 1000 kusů. Jméno Pentium bylo zvoleno proto, aby si ho Intel mohl zaregistrovat jako ochrannou známku.
1. prosinec 1995 V hotelu ANA v San Francisku oznamuje výrobu procesoru Pentium Pro, který pracuje na frekvencích 150, 180 a 200 MHz. Procesor používá 5.5 milionu tranzistorů. Současně s procesorem je představena i nová patice nazvaná Soket 8 pracující na 60 MHz. Výkon procesoru Pentium Pro taktovaného na 200 MHz je 440 MIPS. Cena se pohybuje od 974 USD (150 MHz) do 1682 USD (200 MHz). 
Červen 1996 Intel uvádí na trh 200 MHz procesor Pentium. Obsahuje 3.3 miliónu tranzistorů a jeho výkon je 284 MIPS. Cena 599 USD při odběru 1000 kusů.
26. ledna 1998 Intel uvolnil 333 MHz Pentium II s 66 MHz sběrnicí. Je vyroben jako Single Edge Contact (kontakty procesoru jsou na jedné straně desky) pro Slot 1. Je to změna oproti předchozím procesorům, které byly vyrobeny pro patici Soket 7. Čip obsahuje 512 KB cache Level 2 pracující na 167 MHz. Kódové jméno během výroby bylo Deschutes. Cena 722 USD při odběru 1000 kusů.
Duben 1998 Intel představuje 350 a 400 MHZ Pentia II s 100 MHz přístupem k paměti, Čipy obsahují 7.5 miliónu tranzistorů. 400 MHz verze zvládá 832 MIPS.
15. Duben 1998 Intel uvádí 266 MHz Celeron s 32 KB cache level 1. Jedná se o Procesor podobný procesoru Pentium II, který nemá sekundární cache a je bez plastového ochranného pláště. Vyrábí se jen ve verzi se 128 kB L2 cache. 
Leden 1999 Intel oznamuje nový čip. Jedná se o Pentium III. Každý procesor má své unikátní kódové číslo tzv. Intel Procesor Serial Number, které může být zjištěno pomocí Internetu.Procesory Intel PIII. nabízí novou sadu instrukcí, která obsahuje 70 nových instrukcí zahrnujících SIMD (Single Instruction Multiple Data), nové mediální instrukce a dvouprocesorovou podporu pro pracovní stanice a servery. 
Konec roku 1999 Na trh jsou uvedeny procesory Intel Pentium III. S podporou 133 MHz sběrnice a s novým zapouzdřením FCPGA do patice socket 370, kde je cache umístěna přímo na procesoru. 
Leden 2000 Vyrábí se procesor Celeron též v novém pouzdru tzv. FCPGA (Flip Chip Pin Gird Array). Základní rozdíl je v patici, pro kterou je procesor určen. Zatímco původní procesory Celeron byly vyrobeny pro socket SEC, procesory ve verzi FCPGA jsou určeny pro novou patici 370PIN Socket.
Březen 2000 Intel začíná vyrábět 1 GHz procesory prozatím v omezených sériích.
Duben 2000 Intel představuje procesor Mobil Celeron na 400, 450 a 500 MHz. Čipy obsahují 128 Kb level 2 cache a jsou určeny především do notebooků. Jejich napětí je 1.35 voltu.
Červenec 2000 Intel oznamuje vývoj procesoru s označením Willaamette, později pojmenovaným Pentium 4. 
Procesor obsahuje následující novinky: 
•	NetBurst - Pomocí nové mikroarchitektury NetBurst a její charakteristiky Hyper řetězové technologie (Hyper Pipelined Technology) procesor Intel Pentium 4 zdvojnásobuje hloubku řetězení do dvaceti úrovní, čímž výrazně zvýšuje výkonnost a frekvenční možnosti procesoru. 
•	Rapid Execution Engine - Aritmetické logické jednotky procesoru (ALUs) pracují na dvojnásobné frekvencí jádra, což umožňuje provádět určité instrukce v polovičním taktu oproti jádrovému. Celočíselné instrukce se provádějí dvakrát rychleji, než je rychlost zbytku procesoru. Důsledkem je vyšší výkonnost provádění a snížená čekací doba provádění. 
•	Systémová sběrnice 400 MHz - Tato vyspělá hloubkově zřetězená systémová sběrnice s rozděleným přenáší trojnásobnou šířku pásma oproti systémové sběrnici procesoru Intel Pentium III. Má 128bitové linky s 64bitovými přístupy (32bitové linky u předchzí generace). Toto umožnuje 3,2gigabitovou přenosovou rychlost mezi procesorem Pentium 4 a řadičem paměti a jedná se o systémovou sběrnici s nejvyšší dostupnou šířkou pásma pro stolní počítače. 
•	Execiton Trace Cache - Jedná se o instrukční vyrovnávací paměť úrovně Level 1, která vyrovnává dekódované instrukce (~12K micro-ops), čímž odstraňuje čekací dobu dekodéru u hlavního prováděcího cyklu. Tato revoluční technologie poskytuje instrukční vyrovnávací paměť s mnohem vyšším výkonem a zvyšuje účinnost ukládání ve vyrovnávací paměti. Vyspělá 256 kB přenosová vyrovnávací paměť procesoru (Advanced Transfer Cache) Level 2 navíc poskytuje 48 GB/sec rozhraní, které se přizpůsobuje růstu jádrové frekvence. 
•	Streaming SIMD Extention 2 (SSE2) - SSE2 rozšiřuje technologie MMX s Sse přidáním 144 nových instrukcí, včetně 128bitových SIMD celočíselných aritmetických a 128bitových SIMD instrukcí s pohyblivou desetinnou čárkou dvojnásobné přesnosti, které zvyšují výkon v celé šíři spektra aplikací.
Srpen 2000 Intel potvrzuje zahájení výroby 1.13 GHz Pentium III procesorů.

AMD a ti ostatní
Kromě firmy Intel se výrobou procesorů pro Pc zabívaly i jiné firmy. Procesory, které vyráběly byly většinou Intel kompatibilní. Jedná se o procesory od firem AMD, Cyrix, IDT atd. Tyto procesory nemají takový výkon (při stejné taktovací frekvenci) jako procesory Intel. Jsou však často o mnoho levnější, a proto jsou oblíbené pro kancelářské použití. Jinak je tomu u procesorů Athlon od AMD. Prodle testů na výkon ve výpočtech v pevné desetinné čárce porazil procesor Athlon procesor Pentium III. o několik procent. U výkonu ve výpočtech s plovoucí desetinnou čárkou to bylo naopak. Stále však platí, že procesory Intel patří k nejdražším, ale i k nejspolehlivějším procesorům. 
Březen 1991 Advanced Micro Devices představuje Am386DX procesor. Jedná se o první klon Intelovských procesorů i386DX. Am386DX pracuje na frekvenci 20 až 40  MHz.
Prosinec 1996 Firma Cirix uvádí na trh 133 MHz Media GX procesor.
Duben 1997 AMD nabízí procesor K6. K6 obsahuje instrukce MMX (rozšířené multimediání instrukce) a duální 32 KB cache na čipu. Frekvence byly 166 a 200 MHz, ceny 244 a 349 USD. Procesor obsahoval 8.8 milónu tranzistorů vytvořených 0.35 mikronovou technologií. 
Květen 1998 AMD představuje K6 II 3D. Je to procesor pro patici Soket 7 podporující 100 MHz sběrnici a multimediální aplikace.
Duben 1999 Cyrix uvádí MII procesor.
Srpen 1999 Firma AMD vyvynula nové procesory AMD K7 - Athlon. Procesor K7 Athlon je od základu nově navrhnutý procesor. Základní desky pro Athlona podporují paměti SDRAM PC100/133, AGP 4x a ATA 66. Technická specifikace : čip je vyroben 0,25 mikronovoou technologií, podporuje 200 MHz FSB (frekvence boardu), vyrábí se v provedení do Slotu A, podporuje 3DNow!, pracuje na frekvencích od 500MHz od 1 GHz a obsahuje 256 kB L2 cache.
Leden 2000 AMD představuje 850 MHz Athlon. Cena 849 USD při koupi 1000 kusů.
Únor 2000 AMD předvádí procesor taktovaný na 1.1 GHz.
Březen 2000 Firmu Cyrix kupuje firma VIA Apolo a v zápětí uvádí na trh procesor nové generace - jedná se o VIA Cyrix III..
Květen 2000 AMD vyrábí nové procesory Duron jako náhradu za AMD K6-2, které jsou na ústupu. Procesor Duron je vyroben technologií 0,18 mikronů. Pracuje na 200 MHz sběrnici EV6. Je to vlastně 100 MHz sběrnice, která má zdvojnásobenou přenosovou kapacitu (takže v BIOSu desky najdete frekvence 100 MHz a výše). Vyrovnávací paměť L1 cache (128 kB) a L2 cache (64 kB) je stejně jako u Celeronu uvnitř čipu (on die) a tudíž pracuje na plné frekvenci procesoru. Využívá multimediální instrukce MMX a rozšířené 3DNow!. Vyrábí se s frekvencí od 600 MHz do 950 MHz.
Srpen 2000 Firma AMD začala prodávat 1.1 GHz Athlony. Úplnou novinkou jsou též procesory Athlon Thunderbird. Thunderbird (hromový pták) je nová generace Athlonu s vylepšeným jádrem. Tehcnická specifikace : Jádro je odvozeno od Athlonu, má spoje z mědi, je vyroben 0,18 mikronovou technologií, obsahuje L2 cache o velikosti 265 kB, je urče buď pro Slot A nebo pro Soket A, podporuje 3DNow! Instrukce, pracuje na frekvencích od 500 MHz do 1,4 GHz (Athlony Thunderbird 1000 až 1400 pro Soket A se vyrábí též s frekvencí sběrnice 266 MHz). 

Šachový velmistr
Počítač Deep Thought (Hluboká myšlenka) získal v listopadu 1988 titul mezinárodního šachového velmistra. V posledních deseti letech se neustále zdokonalovaly počítačové programy umožňující simulovat strategické hry včetně šachů. Roku 1979 jeden ze zdokonalených programů Chess 4.0 dosáhl takového množství bodů, že splnil kvalifikační limit kandidáta šachového velmistra. Roku 1983 na mistrovství Spojených států získal mistrovský titul (2200 bodů) program Bell. Roku 1985 zvítězil na počítačových šachových soutěžích v USA program Hitech, který analyzoval 100 000 situací za sekundu a byl bleskurychle schopen vybrat ty nejvýhodnější tahy. O rok později ho překonal program Cray Blitz, který byl schopen postupovat rychlostí 120 000 situací za sekundu. 
Na Carnegie-Mellonově univerzitě vytvořili v rámci postgraduálního studia šachový počítač, jehož dva současně pracující procesory nového typu byly schopny analyzovat 750 000 situací za sekundu. Tento počítač pojmenovaný Deep Thought , má naprogramovaný defenzívní způsob hry a v tomto smyslu také analyzuje možnosti a efektivnost pohybu figur v různých postaveních. Dokáže okamžitě porovnat všechny varianty postupu hry mezi sebou a předvídat 10-11 tahů dopředu se speciálním zaměřením na řešení kritických situací. Je-li možná jen jedna varianta tahu figury, umí rozšířit hledání řešení až na 30 tahů dopředu. Počítač se v listopadu 1988 na šachových soutěžích v Long Beach v Kalifornii umístil spolu a Anthonym Milesem na prvním místě - oba získali 2552 bodů. 
Říjen roku 1989 vstoupil do dějin šachů tím, že v USA předvedli šachový počítač se šesti procesory, který "promyslel" 2 milióny situací za sekundu. V ukázkovém zápase v New Yorku o mistra světa proti Kasparovovi se tipovalo vítězství počítače IBM PS/2 spolupracujícího s Hlubokou myšlenkou. Garri Kasparov však hladce zvítězil, konstruktéři se proto vrátili k dvojprocesorovému modelu. V únoru 1990 při dalším utkání s Kasparovem se tento počítač ukázal jako skutečně výborný hráč a do 50. tahu měl šanci na vynikající výsledek. Pak však "přehlédl" jeden poměrně jednoduchý tah.
Programátoři dále pracují na zdokonalení svých programů šachové hry a doufají, že další zlepšené verze programů a rychlejší počítače se schopností analyzovat miliardy situací za sekundu zajistí, aby se vítězem zápasu s Kasparovem stal konečně počítač. Šachisté jsou naopak přesvědčeni. Že počítač je sice schopen analyzovat miliardy situací, nedokáže se však vyrovnat lidskému mozku, jenž je schopen lépe improvizovat. 

Optické počítače
Roku 1987 v rámci základního výzkumného programu Německé společnosti pro výzkum, řešili vědečtí pracovníci vývoj optického počítače. Tento nový druh počítačů by mohl v blízké budoucnosti nahradit dosavadní výpočetní techniku. Základním materiálem elektroniky dnešních počítačů je křemík. Jeho elektrické vlastnosti umožňují výrobu součástek, v nichž dochází k jejich přepínání z vodivého stavu do stavu nevodivého. Z ohromného počtu takových přepínačů se pak vytvářejí logické obvody. Optoelektronika používá světelných přepínačů, které k přepínání nepoužívají toku elektronů, nýbrž toku fotonů, který je též nosičem informací. 
Již v roce 1990 americká firma AT&T Bell Laboratories vyrobila první číslicový optický procesor na světě. Uvnitř každého počítače je umístěn maličký "dirigent" nazývaný procesor, který koordinuje činnost počítačových systémů. Mikroprocesor je vlastně zmenšená varianta centrálního nervového systému živočichů, protože koordinuje a řídí komplikovaná elektronická zařízení "organismu" počítače. To, co jsou schopny udělat elektrony, mohou vykonat i světelné paprsky. Z této myšlenky vycházeli optoelektronici, když vyvíjeli procesor, který využívá svazků světelných paprsků. V každém ze čtyř bloků údajů jsou umístěny dvě laserové diody, které imitují neviditelné infračervené záření. Tyto paprsky potom přecházejí přes 32 optických relé, která v důsledku elektronického řízení buď propouštějí, nebo nepropouštějí světlo (právě tak jako tranzistor). Čtyři bloky údajů jsou navzájem spojeny optickými čočkami a maskovacími clonami (podobně jako elektrická vedení). Podle názoru vědců může optický procesor pracovat až tisíckrát rychleji než elektronický. Každý svazek světla probíhá procesorem 250 000krát za sekundu, přičemž vždy vykoná jednu operaci. Tento řídící prvek potřebuje jen velmi málo energie a má i tu výhodu, že může spolupracovat s běžnými elektronickými procesory. Lze předpokládat, že během 10-15 let se začnou všeobecně používat jen počítače sestrojené z optických dílů. 

3D zobrazení
Americká firma Texas Instruments předvedla roku 1991 zařízení, jehož přičiněním se může počítačová grafika využít i na trojrozměrné zobrazení. Nejdůležitější částí přístroje je rotující šikmá skleněná deska, kterou pozorovatel v důsledku stereoskopického efektu vnímá jako plný skleněný válec . V tomto „válci" vznikají trojrozměrné obrazy tak, že laserové paprsky osvětlují shora rychlým ekliptickým pohybem příslušné body na desce. Pohyb laserového paprsku řízeného počítačem zhruba odpovídá pohybu zobrazujícího elektronového paprsku na stínidle televizní obrazovky. Při použití tří laserů současně je možné takto získat trojrozměrný obraz. Je sice pravda, že na disku, který se točí rychlostí 600 otáček za minutu, se mihotající body slévají jako záběry ve starých filmech, ale i tak se toto řešení ukazuje v porovnání se všemi předcházejícími mnohem lacinější. Dá se ho použít například při promítání projektů, tomografických snímků nebo leteckých radarových záběrů. 

Alpha
V srpnu roku 1994 Společnost Digital Equipment Corporation vyvinula a na trh uvedla nový čip budoucnosti. Jde o 64bitový čip Aplha AXP s architekturou výlučně typu RISC (s omezeným instrukčním souborem). Mikroprocesor 21064 této firmy má novou, otevřenou architekturu, už od začátku vyvíjenou jako 64bitovou, která vytváří zcela nový standard pro konstrukci počítačů v dalších 20 až 30 letech. Původní implementace čipu je založena na špičkové technologii CNOS VLSI Digital, využívající spoje o síle pouhých 0,75 mikrometru. Na ploše velké jen jako lidský nehet je umístěno 1,7 milionu diskrétních součástek s výkonem, na který by počítač před deseti lety potřeboval celou místnost. Při špičkovém výkonu 400 milionů příkazů za sekundu může čip Alpha za dobu, než světlo proletí z jednoho rohu místnosti do druhého, vykonat dva příkazy. Hustota diskrétních součástek a jejich miniaturizace je taková, že kdybychom chtěli vidět každý jednotlivý tranzistor na vlastní oči, museli bychom čip zvětšit na velikost Švýcarska. Aplha je nejrychlejší mikroprocesor na světě. Má až čtyřmiliardkrát větší adresovací prostor než 32bitové mikroprocesory firem IBM, Hewlett-Packard nebo Sun. Má dostatek adresového prostoru, aby vyhověl technickému vývoji v budoucích 25 letech. Značnou nevýhodou je, že čip produkuje 30W tepla, takže by roztavil pouzdro menšího přístroje. Čip prodávaný za 1600 dolarů má podobný výkon jako první firemní superpočítač Cray 1, který se v roce 1975 prodával za 7,5 milionu dolarů. 

SGI
Jak vznikají filmové trikové animace televizní efekty? Odpověď je často krátká: SGI. Nový název společnosti Silicon Graphics Inc.(www.sgi.cz) byl přijat v dubnu 1999. Samotná firma byla založena asi před dvaceti lety v Kalifornii u jejího zrodu stála snaha poskytnout vývojářům, grafikům i vědcům možnost pracovat s 3D prostředím v reálném čase. "Železné" produkty firmy SGI lze zhruba rozdělit na čtyři skupiny: superpočítače, servery, pracovní stanice příslušenství. K superpočítačům, které z 27% ovládají 500 nejvýkonnějších počítačů světa (www.top500.org), se řadí stroje s označením Cray Origin. Superpočítače Cray (www.cray.com) jsou vektorové počítače s obrovskými možnostmi paralelizace; jsou vhodné zejména pro masivní extrémně náročné výpočty, které využívají např. NASA či meteorologické oceánografické laboratoře.
V Los Alamoské národní laboratoři (odkud pocházejí i první jaderné zbraně) vznikl v roce 1998 superpočítač Blue Mountain, který tvoří 48 kusů 128 procesorových serverů Origin 2000 s moderní architekturou cc-NUMA. Výsledný stroj má tedy 6144 procesorů, celkovou kapacitu paměti 75 TB (1 TB =1000 GB)operační paměť "jen" 1,5 TB. Špičkový výkon dosahuje 3,072 trilionů operací v plovoucí čárce za sekundu (www.lanl.gov/asci/bluemtn). 
Počítač Blue Mountain je třetí nejvýkonnější počítač světa, za počítači Red (Intel)s 9632 procesory a Blue Pacific (IBM) s 5808 procesory. Servery SGI se vyrábí na platformě 64bitových riscových procesorů MIPS (Origin 200, Origin 2000 ad.) s 64bitovým operačním systémem IRIX,což je druh Unixu, nebo na 32bitových procesorech Intel (SGI 1200, SGI 1400) s operačními systémy Linux nebo i Windows NT. Např.server SGI 1400 může být osazen až čtyřmi procesory PIII Xeon ovládán SGI Linuxem Red Hat 6.0. Pracovní stanice se vyrábí na bázi procesorů MIPS s IRIX, nebo na bázi procesorů Intel s Windows NT.
MIPS Inc. je firma, která produkuje technologie procesory s redukovanou instrukční sadou (RISC), to jak na 32-tak i na 64bitové bázi. První 64bitový procesor přinesla na trh roku 1991 nesl označení R4000 (www.mips.com). 
IRIX je operační systém firmy SGI, založený na Unixu. IRIX byl navržen jako prostředí pro náročné výpočty vysoce náročnou grafiku. IRIX byl historicky prvním operačním systémem podporujícím symetrický multiprocessing novou architekturu cc-NUMA (www-europe.sgi.com/software/irix6.5). 
cc-NUMA je nová architektura firmy SGI pro paralelní počítače, jejíž označení pochází z angl. Cache Coherent Nonuniform Memory Access. Výhodou této architektury je, že podporuje až 1024 procesorů 1 TB operační paměti,s rostoucím počtem procesorů roste výpočetní výkon i propustnost systému téměř lineárně (www.europe.sgi.com/origin/numa.html).
Nejvýkonnější v řadě MIPS stanic je bezesporu grafická stanice Onyx2, které se právem říká grafický superpočítač. Nasazení této stanice může každý z nás sledovat i ve vysílání ČT v pořadech Objektiv, Fakta, Buly jiné. Menšími kolegy jsou stanice Octane O2, kterými by nejen v oblasti výkonné 3D grafiky jen málokdo pohrdl. Ostatně i nejmenší z rodiny grafických stanic O2 (zvaný též kyslík) může být osazen současným nejvýkonnějším MIPS procesorem M12000. Začátkem roku 1999 uvedla firma SGI na trh pracovní stanice SGI 320 540, které jsou postaveny na procesorech Intel operačním systému Windows NT. Výhodou těchto stanic je skloubení špičkového grafického výkonu se systémem Windows NT na Intelu PIII, což dává běžným uživatelům do rukou nástroj za cenu, o níž nelze pochybovat.
Zajímavými produkty firmy jsou SGI Reality Centers, která umožňují poznat svět z nezvyklých úhlů pohledu založených na bázi virtuální reality. Můžeme tak sahat na molekuly, studovat dosud neexistující motory, sledovat chování karoserie při havárii, procházet se v lidském těle či nově navržených stavbách nebo trénovat vzdušné souboje stíhacích pilotů. Centra jsou tedy navržena pro využití ve výzkumu, vývoji, výuce i zábavě. Srdcem jsou počítače Onyx2 doplněné širokým spektrem různých projektorů, pláten prostředků pro virtuální realitu. Máte-li chuť podívat se do některého z těchto center, vězte, že v Evropě jsou tři (ve Velké Británii, Francii a Švýcarsku) jsou zaměřená komerčně zejména na design automobilů, architekturu, vojenské účely inženýrské aplikace.